РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2023 року 
м. Рівне

Справа № 563/215/22
Провадження № 22-ц/4815/221/23

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчук Н. М.,
суддів: Хилевича С. В., Майданіка В. В.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Мороз Людмили Святославівни на рішення Корецького районного суду Рівненської області від 03 листопада 2022 року у складі судді Сірака Д. Ю., ухвалене в м. Корець Рівненської області, відомості про дату складання повного тексту постанови відсутні,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2  про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання. Свої вимоги мотивує тим, що з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають повнолітнього сина, який продовжує навчання в Національному авіаційному університеті IV (четвертого) рівня акредитації. Термін навчання за освітнім ступенем бакалавр з 01 вересня 2021 року до 30 червня 2025 року. Син повністю знаходиться на її утриманні, навчається на денній формі, то не може влаштуватись на роботу, щоб самостійно отримувати заробіток. Матеріальної допомоги на утримання сина в добровільному порядку відповідач не надає. Просила суд стягнути на її користь аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання, у твердій грошовій сумі в розмірі 2 000 грн. щомісячно і до досягнення сином 23 років, за умови, що він продовжуватиме навчання.

Рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 03 листопада 2022 року вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 1200 гривень щомісячно, на період навчання, але не більше, ніж до досягнення ним двадцяти трьох років. Стягнення аліментів проводити щомісячно, починаючи з 14 лютого 2022 року. Стягнуто з  ОСОБА_2  в дохід держави судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп.. Рішення суду в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання. В решті позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване передбаченим законом обов`язком батьків утримувати дітей, які продовжують навчання, на період цього навчання до досягнення ними 23-річного віку при умові матеріальної можливості надавати таку допомогу та обґрунтовано тими обставинами справи, підтвердженими належними і достовірними доказами, які вказують, що відповідач має постійне місце роботи і стабільний дохід, що дозволяє йому утримувати свою повнолітню дитину, яка продовжує навчання. При частковому задоволенні позовних вимог судом враховано, що відповідач є особою з інвалідністю, не працює та має на утриманні двох неповнолітніх дочок.

Вважаючи рішення суду в частині розміру частки стягнутих аліментів незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, представник ОСОБА_2 – адвокат Мороз Людмила Святославівна оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує на відсутність підстав для стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина з огляду на те, що обов`язок батьків по утриманню повнолітніх дітей залежить від їх матеріальної можливості таку допомогу надавати і не є абсолютним. Вказує, що її довіритель є особою з інвалідністю ІІІ групи загального захворювання, з приводу чого перебував двічі на стаціонарному лікуванні із проведенням оперативного втручання по ендопротезуванню лівого кульшового суглобу, внаслідок якого йому протипоказана важка фізична праця, навантаження на нижні кінцівки. Звертає увагу, що відповідач не працює, отримує державну соціальну допомогу в розмірі 2100,00 грн. та іншого доходу не має. Додає, що на його утриманні перебувають дві неповнолітні дочки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , яких в силу їх віку він зобов`язаний утримувати. Вважає, що повнолітній син сторін не позбавлений можливості перевестися на заочну форму навчання з тим, щоб мати можливість заробляти кошти на своє утримання. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_1 вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу – без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи  на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони у справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 05 березня 2004 року.

12 вересня 2005 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 12 вересня 2005 року. Факт зміни прізвища позивача з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 » підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 від 12 листопада 2009 року.

Син сторін є повнолітньою особою та не досяг 23-річного віку.

ОСОБА_3 є студентом Національного авіаційного університету IV (четвертого) рівня акредитації. Термін навчання за освітнім ступенем бакалавр з 01 вересня 2021 року по 30 червня 2025 року, що підтверджується довідкою №44 від 19 січня 2022 року.

З наданих позивачем квитанцій встановлено, що за проживання сина університетському гуртожитку нею було сплачено 6600 грн.

Відповідно до ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Згідно з п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Зібраними у справі доказами встановлено, що син сторін на час постановлення рішення досяг 18-річного віку, навчається у вищому учбовому закладі, потребує матеріальної допомоги для забезпечення елементарних фізичних потреб у повноцінному харчуванні, лікуванні, оздоровленні, відпочинку, а також у зв`язку з проїздом до місця навчання і назад, придбанням необхідної для навчання літератури та приладдя та для забезпечення культурного розвитку особистості.

Що стосується такого обов`язкового складника для стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, як можливість у батьків надавати матеріальну допомогу, то апеляційний суд приходить до наступних висновків. 

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІІ групи загального захворювання. Медичні документи, видані на ім`я ОСОБА_2 , а саме: епікриз від 01.04.2022 року, відповідно до якого 22.03.2022 року відповідачу проведено операцію ендопротезування лівого кульшового суглобу; рахунок-фактура № 8 від 22.03.2022 року, яка підтверджує вартість ендопротезу в сумі 110350,00 грн; довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 03.08.2022 відповідно до якої в ОСОБА_2 наявна третя група інвалідності загального захворювання.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 від 16 листопада 2006 року ОСОБА_2 зареєстрував шлюб із ОСОБА_9 . У цьому шлюбі народилося двоє дочок: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які як неповнолітні діти перебувають на утриманні відповідача.

Згідно довідки № 533 від 29.11.2022 року, виданої Департаментом соціальної політики Рівненської міської ради, ОСОБА_2 перебуває на обліку у департаменті соцполітики та отримує соціальну допомогу інвалідам ІІІ групи в розмірі 2 100,00 грн. (а.с.103).

Покликання апеляційної скарги на те, що ця соціальна допомога є єдиним видом доходу відповідача, апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зазначена довідка свідчить виключно про отримання відповідачем соціальної допомоги у зв`язку з інвалідністю, однак не є підтвердженням усіх його доходів. Суд враховує при цьому, що ІІІ група інвалідності встановлюється особам, які здатні працювати в полегшених умовах, тобто особа, якій встановлена ІІІ група інвалідності є працездатною. Більш того, у довідці до акта МСЕК серії 12ААС № 483289, виданої 03.08.2022 року Рівненською міською МСЕК, вказано, що ОСОБА_2 протипоказана важка фізична праця, навантаження на нижні кінцівки (а.с. 56), проте не зазначається інших обмежень щодо роботи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч.1 ст. 81 ЦПК України).
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2ст. 80 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. 4ст. 77 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6ст. 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 1 та ч. 2 ст. 89 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною 2 статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Судом безспірно встановлено, що витрати на навчання сина сторін мають місце, та за твердженнями позивачки їх несе виключно вона. Відповідач у своїй апеляційній скарзі підтверджує, що обов`язок по утриманню сина ОСОБА_12 виконував до повноліття останнього, сплачуючи аліменти, у зв`язку з чим вважає, що повністю виконав свій батьківський обов`язок. 

Покликання апелянта на те, що син сторін не позбавлений можливості перевестися на заочну форму навчання з тим, щоб мати можливість працевлаштування та власного заробітку для свого утримання не можуть слугувати підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, оскільки така позиція апелянта є його припущенням, баченням ситуації в майбутньому, тоді як суд при вирішенні спору виходить із фактично встановлених обставин, що існують на момент ухвалення рішення, які підтверджені належними доказами. Суд також бере до уваги, що син сторін ОСОБА_12 навчається на бюджетній формі, тобто вартість його освітньої послуги покривається державою, і сторони у справі не несуть витрат на навчання сина в цій частині. Зміна форми навчання зі стаціонару на заочну зумовить появу суттєвих матеріальних витрат, оскільки бюджетна форма для заочного навчання законодавством не передбачена.

Викладені в апеляційній скарзі посилання сторони відповідача на те, що визначений судом розмір аліментів є необґрунтованим, апеляційним судом оцінюються критично. Нормами закону, що регулює стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, встановлений обов`язок батьків надавати таку допомогу своїй повнолітній дитині, однак цей обов`язок не є безумовним, як це має місце при аліментних зобов`язаннях щодо неповнолітньої дитини, а обмежений обставинами можливості батьків надавати матеріальну допомогу. Такі обставини матеріальної можливості утримувати повнолітню дитину, що навчається, враховані місцевим судом при визначенні розміру аліментів і частковому задоволенні позовних вимог.

Оцінюючи встановлені обставини в сукупності із нормами закону, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд приходить до переконання про наявність необхідної сукупності фактів, які дають право на стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання: досягнення сином сторін віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження сином сторін навчання у вищому навчальному закладі – Національному авіаційному університеті IV (четвертого) рівня акредитації (бюджетна форма навчання, стаціонар); потреба у зв`язку з навчанням у матеріальній допомозі, оскільки він неправцевлаштований та не має постійного самостійного доходу; наявність у батьків, в тому числі і відповідача, можливості надавати таку допомогу, оскільки він має постійний дохід, який дозволяє йому надавати матеріальне утримання своєму синові, що продовжує навчання. 

Доказів, які б спростовували наведене, апелянтом не надано.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд враховує, що встановлені судом обставини справи дають підстави для висновку про те, що стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, в розмірі 1200 гривень на місяць відповідає принципу розумності і справедливості, не порушує прав платника та одержувача аліментів.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції  були правильно, всебічно і повно встановлені  обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Мороз Людмили Святославівни залишити без задоволення.

Рішення Корецького районного суду Рівненської області від 03 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 лютого 2023 року.

Головуючий                                                        Ковальчук Н. М.

Судді:                                                                Хилевич С. В.                                        
                                       Майданік В. В.