Ухвала
Іменем України
 
22 лютого 2023 року
 
м. Київ
 
справа № 214/5660/21
провадження № 61-640ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради,
розглянув касаційну скаргу виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 липня 2022 року у складі судді Говтун Н. Г. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Зубакової В. П., Остапенко В. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради про визнання права користування жилим приміщенням. 
 
Позов обґрунтовано тим, що позивач постійно та без реєстрації проживає у квартирі АДРЕСА_1 . У зазначеній квартирі разом з позивачем також проживав та був зареєстрований його брат ОСОБА_2 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Організацією поховання брата займався позивач, отримав свідоцтво про його смерть та матеріальну допомогу на поховання.
 
Вказує, що зазначена квартира була надана батькам позивача, основним квартиронаймачем була ОСОБА_3 , яка ІНФОРМАЦІЯ_2 померла. Брат позивача у грудні 2020 року звернувся до виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради із заявою про зміну договору найму жилого приміщення, у зв`язку зі смертю квартиронаймача. Відповідним рішенням виконавчого комітету змінено договір найму житлового приміщення спірної квартири в частині квартиронаймача, а саме на ОСОБА_2 - брата позивача.
 
За час спільного проживання у спірній квартирі позивач з братом разом здійснювали сплату комунальних послуг, поточний ремонт, тобто виконували обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення, передбачені вимогами статті 64 Житлового кодексу України (далі - ЖК України).
 
Проте, після смерті брата, за відсутності документів на підтвердження права проживання у спірній квартирі, позивач не може вирішити питання про реєстрацію свого місця проживання у зазначеному житлі.
 
На підставі наведеного позивач просив суд визнати за ним право користування квартирою АДРЕСА_2 .
 
Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 липня 2022 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року, позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право користування квартирою  АДРЕСА_2 .
 
Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що позивач вселився у спірне жиле приміщення як член сім`ї наймача, тобто на законних підставах відповідно до статті 64 ЖК України, зазначена квартира є його постійним місцем проживання.
 
Суд апеляційної інстанції вказав, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, зокрема, що позивач є рідним братом попереднього квартиронаймача, проживав з ним у спірній квартирі, за його згодою, що підтверджено також показами свідків.
 
Доводи апеляційної скарги виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, що за позивачем не може бути визнано право користування спірною квартирою, оскільки він має зареєстроване місце проживання за іншою адресою, спростовано доказами, які свідчать, що ОСОБА_1 з 13 вересня 2021 року знятий з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_3 .
 
Суд апеляційної інстанції, урахувавши висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12, дійшов висновку про підставність задоволення позову ОСОБА_1 .
 
У січні 2023 року виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 липня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року у вищевказаній справі, в якій він просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .
 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, без урахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12.
 
Також заявник зазначає, що відповідно до вимог статті 65 ЖК України, за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні, натомість відповідно до копії паспорта позивача, він з 13 вересня 1999 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .
 
На переконання заявника суди першої та апеляційної інстанцій не повинні були приймати та досліджувати на предмет достатності та допустимості докази, подані позивачем на підтвердження фактичного проживання у спірній квартирі, оскільки тимчасове користування житлом не зумовлює наявність права користування зазначеним нерухомим майном.
 
Заявник вважає, що ОСОБА_1 не підтверджено допустимими доказами наявність письмової згоди наймача спірної квартири - ОСОБА_2 на вселення позивача у квартиру. Наведені обставини свідчать, що позивач не набув права користування спірною квартирою.
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2023 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, зокрема сплати судового збору.
 
У лютому 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, зокрема платіжне доручення від 02 лютого 2023 року № 43 про сплату судового збору у розмірі 2 724,00 грн.
 
Таким чином, недоліки касаційної скарги усунуто.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_4 була надана у користування батькам позивача.
 
У 1985 році матір брата ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , у зв`язку із розірванням шлюбу з батьком позивача, переоформила особовий рахунок на квартиру з прізвища « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_2 », що підтверджується випискою №365 з протоколу засідання суспільної комісії виконкому Саксаганської районної ради народних депутатів від 20 вересня 1985 року № 16.
 
Основним квартиронаймачем за договором найму житла була ОСОБА_3 , яка ІНФОРМАЦІЯ_2 померла. У зв`язку з її смертю ОСОБА_2 звернувся до центру надання адміністративних послуг з питання переоформлення договору найму спірної квартири.
 
Відповідно до рішення виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради від 21 грудня 2020 року № 2 «Про зміну договору найму житлових приміщень, що належать до комунальної власності» змінено договір найму спірної квартири в частині квартиронаймача, а саме з ОСОБА_3 на ОСОБА_2 .
 
Позивач ОСОБА_1 постійно без реєстрації проживав у спірній квартирі разом з братом ОСОБА_2 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.
 
Організацією поховання брата займався позивач, який отримав свідоцтво про смерть ОСОБА_2 та матеріальну допомогу на його поховання.
 
Факт проживання позивача разом з братом ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_4 також підтверджено актом від 09 липня 2021 року, складеним сусідами.
 
Свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , допитані судом першої інстанції повідомили, що є сусідами та проживають у будинку, у якому розташована спірна квартира, позивача знають багато років, який проживав разом з братом та допомагав йому і опікувався ним, оскільки ОСОБА_2 мав проблеми зі здоров`ям, за пів року до своєї смерті не міг ходити. Свідкам відомо, що позивач після смерті брата продовжує проживати у спірній квартирі.
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України).
 
Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).
 
Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження (частина друга статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).
 
У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено (далі - Конвенція), що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
 
«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).
 
Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
 
Статтею 64 ЖК України визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
 
Право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
 
Аналіз змісту статті 65 ЖК України у системному зв`язку з іншими нормами права дає підстави для висновку, що за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні. 
 
Під час вирішення спору про право користування житловим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. 
 
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28 червня 2022 року в справі № 754/14628/17 (провадження № 61-10210св21).
 
У наведеній справі Верховний Суд також дійшов висновку, що відсутність письмової згоди квартиронаймача на вселення позивача у спірну кімнату сама по собі не свідчить про те, що позивач не набув права користування жилим приміщенням, оскільки за обставинами справи безспірно встановлено, що позивач є членом сім`ї квартиронаймача, який не заперечувала проти постійного його проживання у спірній квартирі.
 
У статті 106 ЖК України передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.
 
Таким чином, з урахуванням зазначених норм, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно врахував, що позивач вселився у спірну квартиру як член сім`ї наймача, з яким був пов`язаний спільним побутом, після смерті брата саме позивач отримав свідоцтво про його смерть, здійснив організацію похорону, отримав допомогу на поховання родича та продовжує проживати у спірному житлі, зазначені обставини підтверджено належними доказами та показами свідка.
 
Отже, оскільки у справі на підставі належних доказів встановлено законність вселення ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_2 , як члена сім`ї наймача, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав визнання за позивачем права користування спірним житловим приміщенням.
 
Водночас відповідач не спростував доводи позивача, що він, проживаючи у спірній квартирі тривалий час, має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, яке є його «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.
 
Також, Верховний Суд враховує, що у справі не встановлено звернення попереднього квартиронаймача ОСОБА_2 , зокрема до правоохоронних органів щодо перешкоджання позивачем у користуванні жилим приміщення, інші звернення до органів державної влади. Касаційна скарга таких доводів та обставин також не містить. 
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що всупереч статті 65 ЖК України позивач з 13 вересня 1999 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , тому за ним не може бути визнано право користування спірним жилим приміщенням, Верховний Суд відхиляє, оскільки зазначений довід був предметом перевірки судом апеляційної інстанції, який встановив, що з 13 вересня 2021 року позивач знятий з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_3 .
 
Крім того, відповідно до зазначеного вище висновку Верховного Суду реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. 
 
Аргумент касаційної скарги, що суді першої та апеляційної інстанцій не повинні були приймати та досліджувати на предмет достатності та допустимості докази, подані позивачем на підтвердження фактичного проживання у спірній квартирі, оскільки тимчасове користування житлом не зумовлює наявність права користування зазначеним нерухомим майном, Верховний Суд визнає надуманим, оскільки докази сторони позивача у сукупності всіх обставин, які підтверджують факт проживання особи у спірному жилому приміщенні, тривалість проживання у цьому житлі, спільний побут з попереднім квартиронаймачем, членом сім`ї якого є особа, яка звернулася до суду з відповідними позовом, зумовлюють можливість позитивного вирішення позову особи, яка просить визнати за нею право користування житлом.
 
Довід заявника, що ОСОБА_1 не підтверджено допустимими доказами наявність письмової згоди наймача спірної квартири - ОСОБА_2 на вселення позивача у квартиру, спростовується встановленими судами попередніх інстанцій обставинами, підтверджених належними доказами, та зводиться до їх переоцінки, що в силу статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Посилання виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради на неврахування апеляційним судом правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 є безпідставними, з огляду на те, що Дніпровський апеляційний суд застосував зазначений висновок суду касаційної інстанції, у якому сформульовано такий висновок: у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача.
 
Тому суд апеляційної інстанції з урахуванням встановлених обставин, підтверджених належними доказами обґрунтовано залишив без змін рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 липня 2022 року, яким позов ОСОБА_1 задоволено.
 
Узагальнюючи наведене, необхідно дійти висновку, що доводи касаційної скарги виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, дослідження та оцінки доказів, що є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
 
Враховуючи те, що касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, тоді як Верховний Суд уже викладав висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, колегія судів дійшла висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у цій справі.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради про визнання права користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 липня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. Ю. Гулейков       С. О. Погрібний       О. В. Ступак