ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 638/8990/18  Номер провадження 22-ц/814/1277/23	Головуючий у 1-й інстанції Аркатова К.В.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Лобов О.А.
судді: Дорош А.І., Триголов В.М.
за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві справу за апеляційною скаргою адвоката Бєлкіна Аркадія Давидовича, представника ОСОБА_1 , на заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 06 грудня 2019 року (час ухвалення судового рішення і дата виготовлення повного текста судового рішення не зазначені) у справі за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в :

У червні 2018 року Харківська міська рада звернулась до суду із вказаним позовом, просила ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 611 076,60 грн.
Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що відповідачу на праві власності належать нежитлові будівлі по АДРЕСА_1 : літ. «И-1» загальною площею 277,7 кв.м. та літ. «С-1» загальною площею 681,6 кв.м. з 12.03.2003 року, а літ. «Т-1» загальною площею 157,1 кв.м. з 03.10.2003 року. 
Відповідач з 12.03.2003 року використовує земельну ділянку площею 0,2920 га по АДРЕСА_1 без виникнення права власності або користування та без державної реєстрації цих прав відповідно до ст.ст. 125,126 Земельного кодексу України. 
За період з 01.06.2015 року по 31.05.2018 рік відповідач не вносив плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, внаслідок чого зберіг у себе майно - грошові кошти. 

Заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 06 грудня 2019 року позовні вимоги Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 611 076 грн 60 коп. та суму сплаченого судового збору у розмірі 9 166 грн 15 коп.

Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 13 травня 2021 року поновлено ОСОБА_1 строк на подання заяви про перегляд заочного рішення суду від 06.12.2019 року по справі № 638/8990/18.
Заяву адвоката Бєлкіна А.Д., представника ОСОБА_1 , про перегляд заочного рішення від 06.12.2019 року залишено без задоволення.

Адвокат Бєлкін А.Д., представник ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
В обгрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що розрахунки відповідача суми безпідставно збережених коштів не підтверджені вихідними даними, на підставі яких вони зроблені. 
Суд не звернув уваги на те, що спірна земельна ділянка не є сформованою, тобто не є об`єктом цивільного обороту та помилково застусовав до спірних правовідносин законодавство про відшкодування шкоди.
Звертається увага, що справа розглянута судом без участі відповідача та за відсутності даних про його належне повідомлення щодо дати і часу судового засідання. 
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.06.2021 року справу передано в провадження колегії суддів Харківського апеляційного суду.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 22.06.2021 року відкрито апеляційне провадження.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 23.07.2021 року закінчено підготовчі дії у справі та призначено справу до розгляду в апеляційній інстанції у судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного суду.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 11.11.2021 року  зупинено провадження по цивільній справі №638/8990/18 за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів до розгляду Об`єднаною Палатою Верховного Суду цивільної справи №646/4738/19 та оприлюднення повного тексту судового рішення, ухваленого за результатами такого розгляду.
Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовженого строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.
Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд. 
Указом Президента України від 18.04.2022 року № 259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.
Указом Президента України від 17.05.2022 року № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Полтавського апеляційного суду від 05.08.2022 року справу передано до провадження колегії суддів під головуванням судді Лобова О.А., суддів учасників колегії Дорош А.І., Триголов В.М.
Як вбачається з ЄДРСР, постановою Верховного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 646/4738/19 касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Харківського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Згідно ст. 254 ЦПК України провадження у справі відновлюється ухвалою суду за заявою особи або за ініціативою суду після усунення обставин, що викликали його зупинення.  

Відзив на апеляційну скаргу судом не отриманий.  

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав:
Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права. 

Як вбачається з матеріалів справи, згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на нежитлові будівлі літ. «И-1» загальною площею 277,7 кв.м., літ. «С-1» загальною площею 681,6 кв.м. по АДРЕСА_1 з 12.03.2003 року, а літ. «Т-1» загальною площею 157,1 кв.м. з 03.10.2003 зареєстроване за відповідачем на підставі договорів дарування від 17.01.2003 №1993 та від 01.10.2003 №3251. 
За повідомленням Управління держгеокадастру у м.Харкові станом на 29.12.2012 рік в Управлінні не обліковуються правовстановлюючі документи на право власності або користування на земельну ділянку. 
За повідомленням Департаменту земельних відносин договір оренди землі з ОСОБА_1 не укладався. 
ГУ ДФС у Харківській області повідомило, що ОСОБА_1 не є платником плати за земельну ділянку.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з таких міркувань.
Щодо заявлених порушень судом першої інстанції вимог процесуального закону.
Відповідно до ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у справі, зокрема за умови, якщо відповідач, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин. 
З матеріалів справ вбачається, що судові повістки на ім`я ОСОБА_1 повернулися до суду не врученими з відміткою «по закінченню строку зберігання» (а.с.52, 55, 56,64,73,74).
За змістом ст.128, ст.130 ЦПК України повернення поштового відправлення до суду не врученим з відміткою пошти «по закінченню строку зберігання» не є належним повідомленням учасника справи про дату, час та місце судового засідання.
Отже, заочне рішення у справі ухвалене з порушенням вимог ст. 280 ЦПК України, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України.

Щодо суті спору.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц та від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17. викладено такі правові висновки щодо застосування норм ст.1212 ЦК України у разі використання земельної ділянки без укладення договору оренди.
Відповідно до статей 122, 123, 124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Особи, які отримують земельну ділянку комунальної власності в користування за договором оренди (договором купівлі-продажу права оренди), зобов`язані сплачувати за неї орендну плату. Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди, як це передбачено частиною першою статті 21 Закону України «Про оренду землі».
Згідно із частиною першою статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Відповідно до частин першої, третьої, четвертої, дев`ятої статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, відшкодування завданих збитків.
Статтею 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідків події.
Отже, у випадку використання землекористувачем сформованої земельної ділянки комунальної власності, якій присвоєно окремий кадастровий номер, без оформлення договору оренди власник такої земельної ділянки (орган місцевого самоврядування, який представляє інтереси територіальної громади) може захистити своє право на компенсацію йому вартості неотриманої орендної плати в порядку статті 1212 ЦК України. 
Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частини другої статті 120 ЗК України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно. До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 905/1680/20 викладений правовий висновок про те, що належними доказами на обґрунтування нормативної грошової оцінки земельної ділянки можуть бути: 
технічна документація на спірну земельну ділянку, виготовлена компетентним органом для оформлення договору оренди, 
довідка з Державного земельного кадастру, 
витяг з Державного земельного кадастру, 
а також висновок судової експертизи про встановлення нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки, наданий відповідно до статей 98 - 103 ГПК України, які містять інформацію щодо предмета спору.
У справі №646/4546/19 з аналогічними фактичними обставинами і спірними правовідносинами Верховний Суд, переглядаючи судові рішення, у постанові від 20 січня 2021 року виклав такі висновки по суті спору.
«Про необхідність застосування статті 79-1 ЗК України та положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» при розгляді позову про стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді недоотриманої орендної плати неодноразово зазначалося Верховним Судом, зокрема у постановах від 29 січня 2019 року у справі №  922/536/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 922/393/18, у яких міститься правовий висновок про те, що для вирішення спору щодо фактичного користування земельною ділянкою без укладення правовстановлюючих документів та без державної реєстрації прав на неї встановленню підлягають обставини, зокрема, чи є земельна ділянка, за фактичне користування якою позивач просить стягнути безпідставно збережені кошти, сформованим об`єктом цивільних прав протягом усього періоду, зазначеного у позові. У випадку відсутності сформованості спірної земельної ділянки , як об`єкту цивільних прав вказане свідчить про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.»
«…що при стягненні безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, нарахування мають здійснюватися позивачем не самостійно (шляхом арифметичного розрахунку без проведення нормативної грошової оцінки землі), а виключно на підставі витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель (постанови Верховного Суду від 28.09.2020 року у справі № 922/4073/19, від 24.09.2020 року у справі №922/3616/19, від 12.06.2019 року у справі № 922/902/18, від 08.08.2019 року у справі № 922/1276/18, від 01.10.2019 року  у справі № 922/2082/18, від 06.11.2019 року у справі № 922/3607/18).»
       У справі, що переглядається, позивач у підтвердження розміру безпідставно отриманих коштів надав суду виключно власні розрахунки (а.с.15-18) без долучення належних і допустимих доказів на обґрунтування нормативної грошової оцінки земельної ділянки площею 2 920 м.кв. по АДРЕСА_1 , а саме технічної документації на спірну земельну ділянку, виготовлену компетентним органом, довідки або витягу із Державного земельного кадастру та/або ж висновку судової експертизи про встановлення нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки.
Матеріали справи не містять даних про те, що спірна земельна ділянка є сформованим об`єктом цивільних прав.
Окрім того, апеляційний суд звертає увагу, що будівлі по АДРЕСА_1 набуті відповідачем у власність (договори дарування згідно витягу з Державного реєстру речових прав….., а.с.10-13) у 2003 році. 
У постанові Великої Палати 16 червня 2020 року (справа № 689/26/17) викладені такі правові висновки щодо застосування ст.120 ЗК України у редакції, що діяла з 2002 року по 2007 рік. 
«Стаття 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (15 січня 2002 року), визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці.  
6.26. Так, частина перша статті 120 ЗК України (у відповідній редакції) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. 
6.27. Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.
6.28. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.
6.29. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.
6.30. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від них.
6.31. Наведений підхід підтверджується також і ретроспективним аналізом норм законодавства щодо переходу прав на земельну ділянку у випадку відчуження права власності на нерухоме майно. Радянське законодавство оперувало терміном «основні фонди». Термін «нерухомість» і класифікація майна на нерухоме та рухоме були відображені в Основах цивільного законодавства Союзу РСР і республік від 31 березня 1991 року (введених в дію з 1 січня 1992 року). Так, відповідно до частини другої статті 4 цих Основ майно поділяється на нерухоме та рухоме; до нерухомого майна належать земельні ділянки і «все, що міцно з ними зв`язано», як-от: будівлі, споруди тощо, а до рухомого належить майно, переміщення якого можливе без неспіврозмірної шкоди його призначенню.
6.32. Стаття 30 Земельного кодексу Української РСР (далі - ЗК УРСР) (1991 року) в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду.  Стаття 120 ЗК України (у чинній редакції), стаття 377 ЦК України (у чинній редакції) також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно. Щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанови від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.17), від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42)).»
Таким чином, якщо відповідач у 2003 році став власником приміщень, то одночасно відбувся перехід тих прав на відповідну земельну ділянку, на яких вона належала відчужувачу (дарувальнику у цьому випадку), – права власності або права користування.
       Матеріали справи не містять жодних відомостей про те, які права на земельну ділянку або ділянки належали попередньому власнику приміщень, що були відчужені відповідачу. 

З огляду на встановлене апеляційний суд приходить до висновку про недоведеність (необґрунтованість) заявлених вимог, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. 

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд 
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу адвоката Бєлкіна Аркадія Давидовича, представника ОСОБА_1 , задовольнити. 

Заочне рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 06 грудня 2019 року скасувати, ухвалити нове рішення по суті заявлених вимог.

Харківській міській раді відмовити за недоведеністю у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 22 березня 2023 року.

     Головуючий суддя                                                    О. А.Лобов  

     Судді                                                                           А.І.Дорош

В.М. Триголов