П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
23 січня 2023 року                                                                                   м. Київ
                                                                                                                                                                                                                                                     Справа №357/7293/22
Апеляційне провадження №22-ц/824/4427/2023
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:     судді-доповідача:                Соколової В.В.
                         суддів:                                   Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Еліт Фінанс» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ухваленого під головуванням судді Ярмоли О.Я., 14 вересня 2022 року у м. Біла Церква, повний текст рішення складений 19 вересня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Еліт Фінанс» про стягнення грошових коштів, стягнутих за виконавчим написом нотаріуса, який визнано таким, що не підлягає виконанню,  
 
В С Т А Н О В И В
 
 У серпні 2022 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача  на свою користь кошти в розмірі 11459,12 грн, що були стягнуті за виконавчим написом нотаріуса, судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня  2022 року, було визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №113867, вчинений 08 червня 2021 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ ФК «Еліт Фінанс» заборгованості в сумі 17727,08 грн.
Однак в ході примусового виконання вказаного виконавчого напису з позивача на користь  відповідача  було стягнуто суму 11459, 12 грн. Позивач вважає, що ця сума підлягає поверненню як безпідставно набуте майно, відповідно до ст. 1212 ЦК України.
На звернення позивача щодо врегулювання питання в добровільному порядку відповідач не реагує, що свідчить про фактичну відмову. А тому позивач просив стягнути з відповідача на його користь вказані кошти в судовому порядку.
 
Рішенням Білоцерківського районного суду Київської області від 14 вересня 2022 року позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» про стягнення грошових коштів, стягнутих за виконавчим написом, який визнано таким, що не підлягає виконанню - задоволено.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Еліт Фінанс»  на користь ОСОБА_1   кошти, що були стягнуті за виконавчим написом нотаріуса, який визнано таким, що не підлягає виконанню, в сумі   11459,12 грн.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Еліт Фінанс» на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі в розмірі 4492, 40 грн. 
Рішення суду мотивовано тим, що правові підстави набуття відповідачем грошових коштів у сумі 11459,12 грн, що стягнуті з ОСОБА_1 на підставі виконавчого напису нотаріуса, який у подальшому визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, відпали, а тому отримані ТОВ «ФК «Еліт Фінанс»  кошти на підставі вказаного виконавчого напису, підлягають поверненню позивачу на підставі ст. 1212 ЦК України.
Також підлягають до стягнення кошти, які були стягнуті приватним виконавцем в рамках виконавчого провадження №66644539 з примусового виконання виконавчого напису №113867 від 08 червня 2021 року, 569,00 грн - витрати виконавчого провадження; 990,01 грн - основна винагорода приватного виконавця; 9990,01 грн - кошти стягнуті на користь стягувача, оскільки саме у зв`язку з пред`явленням відповідачем даного виконавчого напису до виконання, особа понесла збитки.
 
Не погодилось із вищезазначеним судовим рішенням ТОВ «ФК «Еліт Фінанс», представником товариства - директором  Наваренко В.Г. подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення, як такого, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та за неповного з`ясування обставин справи. Вказує на те, що суд першої інстанції не надав оцінки тому, що правовідносини між сторонами у справі є договірними, так як виникли з кредитного договору, а тому положення ст. 1212 ЦК України на них не поширюються. Також відповідач наголошує на безпідставності стягнення 1559,01 грн, оскільки ці кошти становлять витрати виконавчого провадження. що були отримані виконавцем, а не відповідачем.  
Враховуючи викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог.
 
Позивач скористався правом на надання відзиву на апеляційну скаргу. У відзиві на апеляційну скаргу представник  позивача - адвокат Єфремова І.І. вказує на безпідставність доводів відповідача про те, що між сторонами виникли договірні відносини у зв`язку з укладенням кредитного договору, що виключає можливість застосування статті 1212 ЦК України, оскільки факт визнання виконавчого напису (на підставі якого у виконавчому провадженні було здійснено стягнення грошових коштів з позивача) таким, що не підлягає виконанню, є підставою для повернення коштів саме як безпідставно набутих. Виконавчий напис нотаріуса не є рішенням суду, а тому посилання відповідача на застосування такого способу захисту як поворот виконання також вважає безпідставним. Щодо стягнення 1559,01 грн, які становлять витрати виконавчого провадження, що були отримані виконавцем, а не відповідачем, то вказана сума була стягнута задля задоволення інтересів відповідача, і він не позбавлений права на регресний позов до приватного виконавця.
На підставі викладеного, сторона позивача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
 
У порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
 
Судом встановлено, що 13 квітня 2022 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду у справі № 357/15509/21 було визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №113867, вчинений 08 червня 2021 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ ФК «Еліт Фінанс» заборгованості в розмірі 17727,08 грн. Рішення набрало законної сили 19 травня 2022 року (а.с.7-9).
Згідно наданої приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Валявським О.А. інформації в листі від 25 липня 2022 року, в межах виконавчого провадження №66644539, з позивача ОСОБА_1    на користь відповідача було стягнуто грошові кошти в розмірі 11459, 12 грн, з яких: 569,00 грн - витрати виконавчого провадження; 990,01 грн - основна винагорода приватного виконавця; 9990,01 грн - кошти стягнуті на користь стягувача (а.с.10).
 
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
В порядку ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
 
Згідно з ч. 4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом
 
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду України від  02 березня 2016 року  у справі № 6-3090цс15 вказано на те, що положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.
Кондикція - позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 також вказано на те, що положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що цей вид зобов'язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.
У постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20 Верховний Суд роз`яснив наступне.
За правовою природою конструкція зобов'язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов'язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов'язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом.
Зі змісту ст. 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнута, або з очікуванням, яке не справдилося.
Про виникнення зобов'язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов'язань з повернення  безпідставного збагачення.
Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Результат аналізу статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав).
Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі.
Для виникнення зобов'язань із повернення безпідставно набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині.
Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникненні обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна.
Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів).
Конструкція ст. 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред'явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов'язана повернути таке майно цій особі на підставі ст. 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнута, або з очікуванням, яке не справдилося.
Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов'язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до ст. 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний зобов'язаний повернути потерпілому все отримане майно.
Аналогічний висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18, від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18.
У Постанові від  від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17  Велика Палата Верховного Суду пояснила, що принцип jura novit curia («суд знає закон») зобов`язує суд самостійно перевірити доводи сторін під час розгляду справи.
З`ясувавши ж, що сторона чи інший учасник процесу, обґрунтовуючи свої вимоги або заперечення, послались на неналежні норми права, суд самостійно кваліфікує? спірні відносини та прийняти рішення на основі правильних норм матеріального і процесуального права, тобто застосовує положення, які дійсно регулюють відповідні ?правовідносини.
Окремо зазначено, що самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
 
З наведених обставин справи вбачається, що предметом спору є грошові кошти сплачені позивачем в ході виконавчого провадження з виконання виконавчого напису нотаріуса, який у подальшому визнаний судом таким, що не підлягає виконанню.
За даними приватного виконавця, в межах виконавчого провадження №66644539, з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача було стягнуто грошові кошти в розмірі 11459, 12 грн, з яких: 569,00 грн - витрати виконавчого провадження; 990,01 грн - основна винагорода приватного виконавця; 9990,01 грн - кошти стягнуті на користь стягувача.
Таким чином, на користь відповідача з позивача була стягнута сума в розмірі 9990,01 грн на підставі виконавчого напису нотаріуса, який у подальшому визнаний судом таким, що не підлягає виконанню. У такому разі відповідач, як набувач такого майна, з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно на підставі ст.1212 ЦК України.
Інші кошти, а саме 569,00 грн - витрати виконавчого провадження та 990,01 грн - основна винагорода приватного виконавця, що в сумі складає 1559,01 грн, дійсно не були отримані відповідачем. Однак позивач, як особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, але на підставі ст.22 ЦК України. Позивач при зверненні до суду з позовом не посилався на положення ст.22 ЦК України, однак самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Отже, встановивши, що правові підстави набуття відповідачем грошових коштів, що стягнені з ОСОБА_1 на підставі виконавчого напису нотаріуса, який у подальшому визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, відпали, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що отримані ТОВ «ФК «Еліт Фінанс»   кошти на підставі вказаного виконавчого напису, підлягають поверненню позивачу на підставі ст. 1212 ЦК України, однак невірно визначив суму, ця сума складає 9990,01 грн. Інші кошти в сумі 1559,01 грн підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в порядку відшкодування збитків. А отже суд першої інстанції не визначив правову природу цих грошових коштів, у зв`язку з чим не застосував норму матеріального права, яка підлягає до застосування. При цьому слід зазначити що самосійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
 
Однак судом першої інстанції вірно визначена загальна сума, що підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача в розмірі  11459,12 грн. А тому колегія суддів приходить до висновку,  що доводи апеляційної скарги  відповідача знайшли своє підтвердження частково, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в мотивувальній частині, в редакції цієї постанови.
 
Апеляційна скарга відповідача не містить доводів щодо вирішення судом першої інстанції вимог про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на сплату судового збору та витрат на правову допомогу, а отже виходячи з положень ч.1 ст. 367 ЦПК України, в цій частині рішення суду першої інстанції перегляду апеляційним судом не підлягає, так як це виходить за межі доводів апеляційної скарги.
Також враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в повному обсязі і з огляду на відсутність зміни суми стягнення, апеляційний суд керуючись положеннями ст. 141 ЦПК України, не вбачає підстав для перегляду питання про стягнення судових витрат та компенсації відповідачеві понесених ним витрат на стадії апеляційного перегляду справи.
                                                                      
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції 
                                               
П О С Т А Н О В И В
 
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» - задовольнити частково.
Рішення Білоцерківського районного суду Київської області від 14 вересня 2022 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її  в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.
 
Суддя-доповідач:                                                                             В.В. Соколова
 
Судді:                                                                                                 А.М. Андрієнко
 
                                                                                                            Н.В. Поліщук