ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року	Львів	Справа № 500/4040/22 пров. № А/857/367/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя                                  Довга О.І.,
суддя                                                       Глушко І.В., 
суддя                                                     Запотічний І.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року (головуючий суддя Подлісна І.М., м.Тернопіль) у справі №500/4040/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Києві про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
09.11.2022 позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Києві про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії.
Позов обґрунтовує тим, що направив звернення із вимогою надання відомостей про стан та хід виконання низки судових рішень Печерського районного суду м. Києва. Відповідь просив надати на поштову адресу ( АДРЕСА_1 ) в порядку та строки, регламентовані ст. 20 Закону України «Про звернення громадян». Згідно листа Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві від 17.08.2022 №43ПІ/11-16-42-22, вищевказане звернення від 21.07.2022 зареєстроване в системі електронного документообігу 21.07.2022 за вхідним №Д-589. Станом на 08.11.2022 відповідь відсутня, як і належно допустимих доказів результатів розгляду звернення, що свідчить та підтверджує про грубе порушення прав та інтересів позивача з боку відповідача, наявні ознаки довготривалого нехтування останнім чинним законодавством України, позаяк звернення залишено без розгляду, що є неприпустимо. Позивач вважає такі дії протиправними та повною бездіяльністю, оскільки порушено право на отримання результатів розгляду звернення у встановленому законом порядку та терміни.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, не у повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Зокрема апелянт вказує на те, що належним доказом надіслання розпорядником інформації відповіді на звернення є квитанція або касовий чек, в якому зазначено найменування оператора та об`єкта поштового зв`язку, які надають послуги, дата та вид послуги, її вартість. Вважає, що сам факт реєстрації відповіді як вихідного документа у системі діловодства розпорядника інформації не є моментом завершення перебігу строку надання відповіді, а відтак, такий доказ не може свідчити про надіслання відповіді та не підтверджує належне виконання свого обов`язку як розпорядника інформації. Звертає увагу, що будь-яких доказів саме надіслання та/чи вручення відповіді на звернення від 21.07.2022 (фіскальний чек поштового відділення, повідомлення про вручення поштового відправлення, опис вкладення тощо) відповідач не має, як і не має відомостей використання альтернативних видів поштового зв`язку. З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
22.02.2023 відповідачем до суду подано відзив на апеляційну скаргу. У відзиві зазначено, що 17.08.2022 за № 43ПІ/11-16-42/22 на електронну пошту ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 направлено відповідь на інформаційний запит. Крім того, зазначає, шо ОСОБА_1 19.08.2022 надано відповідь на звернення від 21.07.2022, яке направлено на зазначену в зверненні поштову адресу ( АДРЕСА_1 ) засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта» на 1 аркуші. Відповідь направлена простим листом з марками номіналом «V» та «М» у конверті розміром «С6» який пересилається простим порядком і не має трек-номера для відстеження. Звертає увагу на обмежене фінансуванням ТУ ДБР у м. Києві на закупівлю знаків поштової оплати, а тому вказує про неможливість відправити рекомендований лист, який має трек-номер для відстеження. Вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, оскільки ухвалене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, а вимоги викладені у апеляційній скарзі ОСОБА_1 є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки ТУ ДБР у м. Києві не були порушені норми ст. 19 Конституції України та Закону України «Про звернення громадян». Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.
27.02.2023 на адресу суду надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу. Апелянт зазначає, що Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у м. Києві проігнорувало, як і Тернопільський окружний адміністративний суд, беззаперечний факт та вимогу Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 30.01.2019 №755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) відповідно до якої суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду, а не попередні. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.07.2021 у справі №9901/345/20 (провадження №11-86заі21) вказала, що у разі відсутності підтверджуючих документів про отримання адресатом звернення, то в такому випадку не можна стверджувати про його надходження. Саме цей висновок повинен був прийматися за основу Тернопільським окружним адміністративним судом при вирішенні спірних правовідносин, оскільки він підтверджує правомірність звернення з апеляційною скаргою в частині скасування рішення суду першої інстанції, а тому відзив відповідача не може прийматися до уваги. Просить задовольнити апеляційну скаргу.
У відповідності до частини першої  статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України  (КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення  з огляду на наступні підстави.
Судом встановлені наступні обставини.
На електронну пошту Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві для отримання кореспонденції: info@kv.dbr.gov.ua 21.07.2022 о 09:17 надійшло та зареєстроване за вх. №Д-589 звернення ОСОБА_1 датоване 21.07.2022, в межах ЗУ «Про звернення громадян», щодо досудового розслідування КП №62019100000000032 від 14.01.2019 та з інших питань.
12.08.2022 на електронну пошту ТУ ДБР у м. Києві надійшов інформаційний запит ОСОБА_1 в межах ЗУ «Про доступ до публічної інформації» щодо номеру та дати реєстрації звернення від 21.07.2022. який зареєстровано за вх. №43ПІ від 12.08.2022.
Станом на 08.11.2022 відповідь відсутня, як і належно допустимих доказів результатів розгляду звернення, що свідчить та підтверджує про грубе порушення прав та інтересів позивача з боку відповідача, наявні ознаки довготривалого нехтування останнім чинним законодавством України, позаяк звернення залишено без розгляду, що є неприпустимо.
Позивач зазначив, що минуло понад 110 календарних днів, що є свавіллям, неприпустимим фактом з боку державного органу виконавчої влади, а тому вважає такі дії протиправними та повною бездіяльністю, оскільки порушено право на отримання результатів розгляду звернення у встановленому законом порядку та терміни.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень,  довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Згідно із положеннями частини 2  статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Статтею 5 КАС України  визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. 
При цьому, зміст та обсяг порушеного права та викладення обставин, якими воно підтверджується, в кожному конкретному випадку можуть різнитися, але принаймні на рівні формулювання викладу їх змісту вони мають бути достатніми, щоб визначити предмет спору, його юрисдикційну належність, характер вимог, часові межі події порушення, нормативне регулювання спірних відносин, а також обставин, за яких можна ухвалити одне з обов`язкових процесуальних рішень, пов`язаних із визнанням позовної заяви прийнятою/неприйнятою.
Звертаючись до суду в даній справі, позивач оскаржує протиправну бездіяльність компетентних посадових осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві щодо не розгляду звернення від 21.07.2022 зареєстрованого за № Д-589.
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих і обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Так, згідно з п.3 та 4 ч.1  ст.1 Закону України  «Про інформацію»  інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді; суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, інший суб`єкт, що здійснює владні управлінські функції відповідно до законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.
Приписами  ст.5 Закону України  «Про інформацію»  передбачено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Відповідно до ч.1 та 2  ст.7 Закону України  «Про інформацію»  право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації.
Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.
Закон України «Про доступ до публічної інформації»  (Закон)  визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим  Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.
Відповідно до ч.1  ст.1 Закону  публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
За приписами ч.1  ст.3 Закону  право на доступ до публічної інформації гарантується: 1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; 4) доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; 5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; 6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.
Статтею 12 Закону  визначено перелік суб`єктів відносин у сфері доступу до публічної інформації якими є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у  статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
Відповідно до п.1 ч.1  ст.13 Закону  розпорядниками інформації для цілей цього  Закону  визнаються: 1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
Згідно з ч.1 та 2  ст.19 Закону  запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Відповідно до ч. 1  ст. 20 Закону  розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
З наведеного вбачається, що норми законодавства забезпечують право кожного вільно одержувані та використовувати інформацію, крім випадків, коли це право може порушити права, свободи та законні інтереси інших громадян та суб`єктів та в свою чергу, може бути обмежено  законом  для захисту репутації або прав інших людей.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» Державне бюро розслідувань у своїй діяльності керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, а також іншими нормативно-правовими актами, прийнятими на їх основі.
Статтею 3 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» встановлено, що Державне бюро розслідувань організовується і діє на засадах: 1) верховенства права, відповідно до якого людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю, а права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; 2) законності; 3) справедливості; 4) неупередженості; 5) незалежності і персональної відповідальності кожного працівника Державного бюро розслідувань; 6) відкритості та прозорості діяльності Державного бюро розслідувань для суспільства та демократичного цивільного контролю, підзвітності і підконтрольності визначеним законом державним органам. Державне бюро розслідувань діє гласно тією мірою, що не порушує права і свободи людини і громадянина, не суперечить вимогам кримінального процесуального законодавства та законодавства про державну таємницю; 7) політичної нейтральності і позапартійності. Використання Державного бюро розслідувань у партійних, групових чи особистих інтересах не допускається. Діяльність політичних партій у Державному бюро розслідувань забороняється; 8) єдиноначальності у реалізації повноважень Державного бюро розслідувань. Принцип єдиноначальності не заперечує принципу процесуальної самостійності слідчого органу Державного бюро розслідувань.
Відповідно до ст. 222 КПК України відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим; слідчий, прокурор попереджає осіб, яким стали відомі відомості досудового розслідування, у зв`язку з участю в ньому, про їх обов`язок не розголошувати такі відомості без його дозволу; незаконне розголошення відомостей досудового розслідування тягне за собою кримінальну відповідальність, встановлену чинним законодавством України.
Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення. Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.
Згідно п. 8 Розділу IV Інструкції про порядок розгляду звернень громадян та організації особистого прийому громадян у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженої наказом Державного бюро розслідувань від 20 травня 2021 року № 314 (Інструкція) звернення громадян розглядаються і вирішуються у термін не більш ніж один місяць від дня їх надходження до органу Державного бюро розслідувань, враховуючи вихідні, святкові та неробочі дні, а ті, які не потребують додаткового вивчення та проведення перевірки за ними, - невідкладно, але не пізніше 15 днів від дня їх отримання.
Відповідно п. 28 Розділу IV Інструкції відповідь на звернення надається засобами поштового чи електронного зв`язку особисто заявнику (у разі необхідності) з обов`язковим дотриманням порядку надання відповіді згідно з чинним законодавством.
В п. 52 Розділу IV Інструкції закріплено, що не допускається надсилання або передання документів без їх реєстрації у відділі діловодства; дублетне надсилання примірника, зокрема оригінального, документа у паперовій формі, якщо його примірник або копію вже надіслано електронною поштою.
Оглядаючи матеріали справи, колегія суддів зазначає наступне.
17.08.2022 за вих. №43ПІ/11-16-42/22 на електронну пошту ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 направлено відповідь на інформаційний запит.
19.08.2022 за вих. №Д589/11-03-602/22 ОСОБА_1 надано відповідь на звернення від 21.07.2022, яке направлено на поштову адресу: АДРЕСА_1 , зазначену заявником (номер реєстру 967).
У зв`язку із вищезазначеним, колегія суддів вважає, що вимоги апелянта є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві не були порушені норми статті 19 Конституції України та ЗУ «Про звернення громадян».
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, зробивши системний аналіз положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, дійшов вірного висновку про відмову в позові, а тому апеляційну скаргу слід відхилити. 
Згідно з  ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.
В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308,  311,  315,  316,  321,  322,  325,  328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року у справі № 500/4040/22 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	І. І. Запотічний