ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2023 року
м. Хмельницький

Справа № 677/1284/22
Провадження № 22-ц/4820/662/23

Хмельницький апеляційний суд в  складі колегії  суддів судової  палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя – доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І., секретар судового засідання Цугель А.О.
за участю позивачки ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 
розглянув у  відкритому судовому  засіданні цивільну справу № 677/1284/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Красилівського районного суду Хмельницької області від 30 січня 2023 року про залишення позову без розгляду (суддя Шовкун В.О.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів.
Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи та представника учасника справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

       В жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_3 на свою користь аліменти на утримання ОСОБА_4 в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно на весь період непрацездатності повнолітньої непрацездатної доньки сторін ОСОБА_4 .
       Ухвалою Красилівського районного суду Хмельницької області від 30 січня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду. 
Не погоджуючись із цією ухвалою суду, ОСОБА_1 оскаржила її в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. Так, апелянтка вказує, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку залишаючи її позовну заяву без розгляду, адже згідно ч. 9 ст. 9 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого – суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). А тому, на думку апелянтки, слід прийти висновку про можливість застосування у даному випадку за аналогією закону положення ч. 3 ст. 199 СК України до положень ст. 198 СК України в частині визначення осіб, які мають право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання повнолітньої непрацездатної дитини.
Зважаючи на викладене,  ОСОБА_1  просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.  
Відзив від ОСОБА_3 до апеляційного суду не надходив. 
Апелянтка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу з підстав у ній наведених.
Відповідач ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги заперечив. 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, думку учасників справи та представника учасника справи, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.
Згідно ч.1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України). 
Оскаржуване судове рішення не відповідає вказаним вимогам.
Стягнення аліментів на утримання повнолітнього непрацездатного сина, дочки є способом захисту їх інтересів, забезпечення одержання ними коштів, необхідних для їх життєдіяльності.
Як вбачається із роз`яснень, що викладені в пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, і своїх повнолітніх дочку, сина.
Як слідує із змісту позовної заяви, ОСОБА_1 вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька ОСОБА_5 , якій встановлено першу групу інвалідності та дитина потребує стороннього догляду внаслідок психічного розладу. Проте, відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання доньки, дитина перебуває на повному утриманні позивачки, у зв`язку із чим остання просила суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь аліменти на утримання дочки ОСОБА_5 в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача на весь період непрацездатності доньки.
Згідно довідки до акта огляду МСЕК №035928 від 15.09.2022 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 08.06.2022 встановлено першу групу інвалідності та відповідно до висновку про умови та характер праці остання потребує постійного стороннього догляду (а.с.9). 
З висновку лікарської комісії щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ груп внаслідок психічного розладу №406 від 15.09.2022 вбачається, що ОСОБА_4 обмежена в самообслуговуванні, обмежена в здатності до орієнтації, обмежена в здатності до спілкування, обмежена в здатності контролювати свою поведінку, а тому потребує постійного стороннього догляду (а.с.10).
Суд першої інстанції, залишаючи позовну заяву без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України посилався на те, що матеріали справи не містять доказів, що позивачка є законним представником доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на дату надходження цього позову до суду є повнолітньою та дієздатною, у зв`язку із чим позивачка ОСОБА_1 не уповноважена на подання позову від імені повнолітньої ОСОБА_4 .
З таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.
Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч. 9 ст. 8 СК України).
За змістом ст. 10 СК України, якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону). Якщо до регулювання сімейних відносин неможливо застосувати аналогію закону, вони регулюються відповідно до загальних засад сімейного законодавства (аналогія права).
Частиною 1 ст. 198 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.
Встановлено, що позивачка ОСОБА_1 у своїх інтересах звернулася до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_3 матеріальної допомоги на утримання повнолітньої непрацездатної дочки сторін, яка проживає разом із нею та перебуває на її утриманні. І ці обставини сторони визнали у суді апеляційної інстанції, а тому в силу положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. 
Оскільки положеннями ст. 198 СК України не визначено коло осіб, хто має право на звернення до суду з позовом про стягнення з батька/матері повнолітньої непрацездатної дитини матеріальної допомоги на утримання повнолітніх непрацездатних дітей, тому до спірних відносин за аналогією закону слід застосувати положення ч. 3 ст.199 СК України, згідно з якою право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання, адже стаття 198 та стаття 199 СК України містяться в главі 16 СК України, яка регулює обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина та його виконання.
Згідно з ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено наступне «… суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
З огляду на наведене, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про залишення позову без розгляду з підстав п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, а доводи апеляційної скарги про порушення районним судом норм матеріального та процесуального права є обґрунтованими. 
Разом з тим, посилання апелянтки на не застосування судом першої інстанції положення ч. 9 ст. 9 ЦПК України є безпідставним, адже зазначена стаття складається лише з чотирьох частин та регулює питання мови цивільного судочинства і спірних правовідносин не регулює.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що оскаржувана ухвала підлягає до скасування з направленням справи для продовження розгляду до Красилівського районного суду.
Керуючись ст.ст. 374, 379, 382 – 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Красилівського районного суду Хмельницької області від 30 січня 2023 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повне судове рішення складено 23 березня 2023 року.

Судді                                          А.П. Корніюк

                                                І.В. П`єнта

О.І. Талалай