Постанова                   
Іменем України
 
15 лютого 2023 року
м. Київ
 
справа № 645/3628/18
провадження № 61-15270св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Грушицького А. І. (суддя-доповідач),
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Петрова Є. В., Пророка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - заступник керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Харківської міської ради,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
третя особа - гаражно-будівельне товариство «Нізмений»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Харківської обласної прокуратури на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 02 лютого 2021 року у складі судді Іващенко С. О. та постанову Харківського апеляційного суду від 16 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Кругової С. С., Маміної О. В., Пилипчук Н. П.,
 
у справі за позовом заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - гаражно-будівельне товариство « Нізмений », про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності на гараж шляхом внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, звільнення земельної ділянки, приведення її у попередній та придатний для подальшого використання стан.

Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2018 року заступник керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 звернувся до суду із позовомв інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності на гараж шляхом внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, звільнення земельної ділянки, приведення її у попередній та придатний для подальшого використання стан.
 
Позов мотивований тим, що Харківська місцева прокуратура № 3 здійснювала процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 12017220460003494 за підозрою голови правління гаражно-будівельного товариства «Нізмений» ОСОБА_3 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 197-1 КК України, в ході якого встановлено, що рішенням Харківської міської ради від 27 березня 2002 року № 474 гаражно-будівельному товариству «Нізмений» (далі - ГБТ «Нізмений») надано земельну ділянку, площею 4 235,33 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . У подальшому голова правління ОСОБА_3 , створивши відповідні умови для вступу, прийняв ОСОБА_1 в товариство та надав дозвіл на здійснення самовільного будівництва гаража. 
 
21 червня 2017 року державний реєстратор Чугуївської міської ради Харківської області Рєзанова І. Ю. прийняла рішення про державну реєстрацію № 35787067, на підставі якого внесла відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про об`єкт нерухомого майна № 1282078963101, а саме гараж НОМЕР_1 на другому поверсі, загальною площею 20,9 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також внесла відомості про право приватної власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_1 . 
 
Реєстрація вказаного новозбудованого об`єкта нерухомого майна була проведена державним реєстратором всупереч вимог пункту 42 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127. 
 
Тому місцева прокуратура звернулась до Чугуївського міського суду Харківської області з позовом в інтересах держави в особі Харківської міської ради до державного реєстратора відділу державної реєстрації Чугуївської міської ради Харківської області Рєзанової І. Ю., треті особи - ОСОБА_1 , управління освіти адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради, про визнання недійсним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Рішенням суду від 28 грудня 2017 року у справі № 636/3749/17 позовні вимоги прокурора задоволено та скасовано рішення державного реєстратора Чугуївської міської ради Харківської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21 червня 2017 року № 35787067. Рішення суду набрало законної сили.
 
Згідно із листом Чугуївської міської ради Харківської області від 28 грудня 2017 року № 02-03-05/208 рішення суду від 28 грудня 2017 року у справі № 636/3749/17 неможливо виконати у зв`язку з тим, що відповідно до даних Державного реєстру нерухомого майна та їх обтяжень гараж НОМЕР_1 було продано 04 липня 2017 року (договір купівлі-продажу № 3160). 
 
Відповідно до листа департаменту територіального контролю Харківської міської ради від 30 травня 2017 року № 15119/0/250-17 Харківська міська рада не приймала рішень про надання у користування або продаж земельної ділянки за вказаною адресою, правовстановлюючі документи на право власності або користування на зазначену земельну ділянку не обліковуються, відсутні відомості з єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом зазначених об`єктів нерухомості, відомості про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання вказаних документів.
 
Згідно із листом департаменту територіального контролю Харківської міської ради від 03 травня 2018 року № 10311/0/226-18 ОСОБА_1 рішень про надання дозволу на збереження об`єкта самочинного будівництва та надання дозволу на розроблення документації із землеустрою для будівництва, експлуатації та обслуговування об`єктів на АДРЕСА_1 не готувалось.
 
Також відповідно до інформації Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 26 січня 2018 року № 08-218/116-18  право власності або користування (оренди) на земельну ділянку, що знаходиться під гаражем за адресою: АДРЕСА_1 , не обліковується.
 
Інформація щодо направлення ОСОБА_1 до органів Державної архітектурно-будівельної інспекції України декларації про готовність об`єкта до експлуатації відсутня. Вказане свідчить про те, що зазначений об`єкт нерухомого майна (гараж) є об`єктом самочинного будівництва.
 
Оскільки вказаний гараж НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 є самочинною будівлею, прокурор не ставить питання про його витребування, а лише про визнання договору купівлі-продажу недійсним.
 
Фактичними підставами позову є наявність на спірній земельній ділянці нежитлового приміщення літ. «Б-2», гаража НОМЕР_1 , загальною площею 20,9 кв. м, що чинить перешкоди у фактичному поновленні порушеного права територіальної громади м. Харкова на земельну ділянку, зайняту ОСОБА_1 під час самочинного будівництва гаража, а предметом позову є вимога про зобов`язання звільнити спірну ділянку шляхом знесення самочинно збудованого гаражного боксу НОМЕР_1 та повернути Харківській міській раді вказану самовільно зайняту земельну ділянку із посиланням на статтю 376 ЦК України, статті 125, 126, 212 ЗК України.
 
Прокурор просив суд:
- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 04 липня 2017 року, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л. А., реєстраційний номер № 3160, про відчуження ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 нежитлового приміщення літ. «Б-2», гаража НОМЕР_1 , площею 20,9 кв. м, розташованого на другому поверсі за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- скасувати запис від 04 липня 2017 року № 21214083 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на вказане приміщення; 
- зобов`язати ОСОБА_1 звільнити спірну ділянку, привівши її у попередній стан для подальшого використання, шляхом знесення самочинно збудованого гаражного боксу НОМЕР_1 .
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2021 року, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 16 серпня 2021 року,відмовлено у задоволенні позовних вимог.
 
Рішення суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що звертаючись до суду позивач не врахував, що для вирішення питання про знесення самочинного будівництва за позовом органу державної влади або органу місцевого самоврядування необхідно відповідно до вимог частини сьомої статті 376 ЦК України встановити, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови. Також, суд звернув увагу, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою. Гаражний бокс НОМЕР_1 не є окремою будівлею, а входить до складу єдиного комплексу нерухомого майна гаражного товариства. Позивачем по справі не визначено коло усіх осіб, які є власниками майнового комплексу, що розташований на АДРЕСА_1 та їх правового статусу.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у вересні 2021 року до Верховного Суду, Харківська обласна прокуратура, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її із Фрунзенського районного суду м. Харкова.
 
09 січня 2023 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.
 
На підставі ухвали Верховного Суду від 03 лютого 2023 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
 
Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 14 лютого 2023 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Ігнатенко В. М., Карпенко С. О., Петров Є. В., Пророк В. В.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
В касаційній скарзі прокурор посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13, у постановах Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 569/10027/15-ц, від 27 січня 2021 року у справі № 520/9539/13-ц.
 
В касаційній скарзі зазначається, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що зібрані у справі докази свідчать про самовільний характер будівництва спірного гаража на самовільно зайнятій земельній ділянці, яка для його будівництва не відводилася та перебуває у власності Харківської міської ради. 
 
Прокурор зазначає, що суди проігнорували судове рішення, яким було скасовано реєстрацію права власності на спірний гараж за ОСОБА_1 , а також обставини, які встановлені ним.
 
Ділянка, яка виділялась ГБТ «Нізмений» була призначена для будівництва лише одноповерхових гаражів. Рішення Харківської міської ради від 27 березня 2002 року № 474 не може вважатись належним доказом вжиття заходів щодо оформлення права на земельну ділянку, оскільки спірний гараж було побудовано у 2017 році. З моменту самовільної побудови гаража його власники не вжили дієвих заходів для збереження самовільно побудованого майна шляхом оформлення права власності на землю під об`єктом нерухомості.
 
Також в касаційній скарзі наводяться доводи щодо наявності підстав для захисту інтересів держави в особі Харківської міської ради в суді Харківською місцевою прокуратурою № 3.
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не надіслали відзив на касаційну скаргу.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суд встановив, що рішенням Харківської міської ради від 27 березня 2002 року № 474 ГБТ «Нізмений» дозволено розміщення гаражів на АДРЕСА_1 , тимчасово, до початку реконструкції району (т. 1 а. с. 113, 114).
 
21 червня 2017 року державний реєстратор Чугуївської міської ради Харківської області Рєзанова І. Ю. прийняла рішення про державну реєстрацію № 35787067 та внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про об`єкт нерухомого майна № 1282078963101, а саме гараж НОМЕР_1 на другому поверсі, площею 20,9 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та реєстрацію права приватної власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 28). 
 
На підставі договору купівлі-продажу, який посвідчено 04 липня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л. А., зареєстрованого в реєстрі за № 3160, ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 нежитлове приміщення літ. «Б-2», гараж НОМЕР_1 , другий поверх, загальною площею 20,9 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 38, 39).
 
Згідно відомостей про технічний стан нерухомого майна № 02/06-17 від 14 червня 2017 року, гараж НОМЕР_1 в літ. «Б-2» на другому поверсі, загальною площею 20,9 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 збудований до 05 вересня 1992 року (т. 1 а. с. 108).
 
Відповідно до інформації від 07 вересня 2017 року № 355, наданої директором Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 145, будівництво гаражів на території, яка виділена для обслуговування школи, розпочалося навесні 2017 року (т. 1 а. с. 23).
 
Фахівцями ТОВ «Лік-Проект» виконано комплекс топографо-геодезичних робіт щодо визначення меж землекористування/володіння земельної ділянки на АДРЕСА_1 і встановлено, що на земельній ділянці за вищевказаною адресою знаходяться двоповерхові індивідуальні гаражі, що частково побудовані на земельній ділянці, що виділялась ГБТ «Нізмений» для будівництва лише одноповерхових гаражів та частково на території, яка відноситься до земель Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 145 (т. 1 а. с. 18).
 
Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю департаменту територіального контролю Харківської міської ради в ході моніторингу Немишлянського району м. Харкова встановлено факт виконання будівельно-монтажних робіт з будівництва гаражних боксів на АДРЕСА_2 .
 
Суб`єкт містобудування, що має відношення до даного об`єкту з відповідними підтверджувальними документами інспекцією не виявлено, документи, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом зазначених об`єктів нерухомості, відомості про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання вказаних документів - відсутні. Рішень міської ради щодо надання у користування або продажу земельної ділянки за вказаною адресою Харківською міською радою не приймалось, правовстановлюючі документи на право власності або користування на зазначену земельну ділянку не обліковуються (т. 1 а. с. 25, 26).
 
Відповідно до листа адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради від 21 серпня 2017 року № 2079/0/176-17 ОСОБА_1 не звертався до адміністрації району з клопотанням про надання дозволу на розробку документації із землеустрою для одержання у користування або у власність земельної ділянки із земель комунальної власності територіальної громади м. Харкова (т. 1 а. с. 15).
 
Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 28 грудня 2017 року в адміністративній справі № 636/3749/17, яке набрало законної сили, позов заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до Чугуївської міської ради Харківської області та державного реєстратора відділу державної реєстрації Чугуївської міської ради Харківської області Рєзанової І. Ю., треті особи: ОСОБА_1 , управління освіти адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради, про скасування рішення про державну реєстрацію визнання прав та їх обтяжень задоволено.
 
Скасовано рішення державного реєстратора відділу державної реєстрації Чугуївської міської ради Харківської області Рєзанової І. Ю. від 21 червня 2017 року № 35787067 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під реєстраційним № 1282078963101, запис № 21044900, а саме: право власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення літ. «Б-2», гараж НОМЕР_1 , загальною площею 20,9 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 31-37).
 
Акт визначення меж та площі земельної ділянки ГБТ «Нізмений» був сформований КП «Міськпроект» Головного управління містобудування, архітектури та земельних відносин Харківської міської ради 26 жовтня 2009 року за номером № 252 (т. 1 а. с. 119).
 
Директор Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 145 ОСОБА_4 не заперечувала щодо розташування гаражів членам ГБТ «Нізмений», про що свідчить лист від 27 червня 2006 року (т. 1 а. с. 124).
 
Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 26 січня 2018 року № 10-20-0.23,08-218/116-18 у відділі у м. Харкові правовстановлюючі документи, що посвідчують право власності або право користування на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , не обліковуються (т. 1 а. с. 17).
 
11 серпня 2017 року ОСОБА_2 подала заяву до Східної об`єднаної державної податкової інспекції м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області з проханням поставити її на облік зі сплати земельного податку за земельну ділянку під нежитловим приміщенням, загальною площею 20,9 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 110).
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Частиною другою статті 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
 
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органом місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
 
Пунктами «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.
 
Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (статті 125, 126 ЗК України).
 
Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
 
Стаття 212 ЗК України визначає, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
 
Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
 
Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
 
За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
 
Згідно із частиною четвертою статті 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
 
При цьому знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
 
Відповідно до частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.
 
З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу та статті 212 ЗК України, вимога про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки із приведенням її у попередній стан шляхом знесення самочинно побудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.
 
Так, у справі, що переглядається, суди встановили, що гараж НОМЕР_1 , літ. «Б-2», площею 20,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на другому поверсі та поєднаний з іншими гаражними боксами, якими користуються інші особи, в одну будівлю.
 
Висновок будівельно-технічної експертизи про можливість окремого знесення спірного гаража без порушення прав та інтересів користувачів суміжних гаражних боксів, у справі відсутній. 
 
Отже, спірні правовідносини безпосередньо стосуються прав, інтересів та обов`язків користувачів суміжних гаражних боксів, яких до участі у справі, як співвідповідачів залучено не було.
 
За таких обставин суду слід було відмовити у задоволенні позову прокурора у зв`язку з неналежним суб`єктним складом відповідачів.
 
Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 01 лютого 2023 року  у справі № 645/3784/18 (провадження № 61-14914св21).
 
Отже, суд першої інстанції зробив правильний по суті висновок про те, що гаражний бокс НОМЕР_1 не є окремою будівлею, а входить до складу єдиного комплексу нерухомого майна гаражного товариства. Позивачем по справі не визначено коло усіх осіб, які є власниками майнового комплексу, що розташований на АДРЕСА_1 та їх правового статусу.
 
Разом з тим, рішення про відмову в позові прокурору суд першої інстанції мотивував також іншими обставинами, при цьому не врахував висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду, що є підставою для зміни мотивувальних частин оскаржуваних судових рішень.
 
Підставою для відкриття касаційного провадження прокурор зазначив неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду щодо застосування статті 376 ЦК України у подібних правовідносинах, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13, у постановах Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 569/10027/15-ц, від 27 січня 2021 року у справі № 520/9539/13-ц.
 
Ці доводи знайшли підтвердження у справі.
 
У справі № 569/10027/15-ц на яку прокурор посилається у касаційній скарзі, виникли правовідносини щодо знесення самовільного будівництва та звільнення самовільно захопленої земельної ділянки.
 
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 569/10027/15-ц дійшов висновку про те, що: «Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудовано з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
 
Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
 
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України)».
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19) у подібних правовідносинах, розглядаючи позов прокурора в інтересах держави в особі Одеської міської ради про зобов`язання відповідача знести самовільно побудовану споруду (приміщення паркінгу), дійшла висновку, що «державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті». 
 
Верховний Суд у постанові від 27 січня 2021 року у справі № 520/9539/13-ц за позовом прокурора, який діяв в інтересах держави, в особі Одеської міської ради та інспекції державного архітектурно-будівельно контролю в Одеській області до відповідача про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення самовільно збудованого об`єкту нерухомості, яка є подібною із справою, що переглядається, застосував висновки Великої Палати Верхового Суду, викладені у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19). 
 
Із справи відомо, що спірна земельна ділянка під будівництво гаражів ані ОСОБА_1 , ані ГБТ «Нізмений» не виділялась, а тому правовідносини у цій справі виникли саме щодо повернення власникові самовільно зайнятої земельної ділянки під об`єктом самочинного будівництва.
 
Відмовляючи у позові суди, серед іншого, послалися на те, що при вирішенні питання про знесення самочинного будівництва за позовом органу державної влади або органу місцевого самоврядування необхідно встановити, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови. Зазначили, що доказів неможливості перебудови об`єкта або відмови особи, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови, суду не надано.
 
Верховний Суд звертає увагу на те, що за відсутності належним чином виділеної земельної ділянки та затвердженої будівельної документації посилання судів на можливість перебудови спірного гаража на самовільно зайнятій земельній ділянці за відсутності згоди власника із принципами розумності, добросовісності, справедливості не узгоджується та не мають правового значення для вирішення справи.
 
Таким чином, доводи касаційної скарги Харківської обласної прокуратури про те, що оскаржені судові рішення прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права (статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», статей 183, 212 ЗК України, частини другої, частини четвертої, частини сьомої статті 376 ЦК України), неврахуванням висновків Верховного Суду щодо застосування статті 376 ЦК України у подібних правовідносинах, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13, у постановах Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 569/10027/15-ц, від 27 січня 2021 року у справі № 520/9539/13-ц є обґрунтованими.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 554/5323/14 (провадження № 14-605цс18) дійшла висновку про те, що: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню».
 
Із справи відомо, що ОСОБА_1 вчинив самочинне будівництво на самовільно зайнятій земельній ділянці, будь-яких правочинів щодо придбання гаража НОМЕР_1 не укладав, а зареєстрував право власності на нього за рішенням № 35787067державного реєстратора відділу державної реєстрації Чугуївської міської ради Рєзанової І. Ю. від 21 червня 2017 року, яке було скасовано рішенням суду. 
 
Отже, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем майна та застосували нерелевантну для цих фактичних обставин постанову Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 554/5323/14 (провадження № 14-605цс18) до вирішення цього спору.
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18) та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).
 
Окреме задоволення вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на спірне приміщення не призведе до реального поновлення порушених прав територіальної громади, не спричинить звільнення спірної земельної ділянки.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного по суті висновку щодо відмови в задоволенні позову прокурора, однак з помилкових мотивів, судові рішення підлягають зміні з викладенням їх мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
 
Колегія суддів звертає увагу на те, що відмова в задоволенні позовних вимог у зв`язку із викладеними вище підставами не позбавляє позивача права на захист своїх порушених прав шляхом звернення до суду із відповідним позовом до належних учасників справи, тому і право на судовий захист, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не порушене.
 
Згідно з частиною першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
У решті рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції необхідно залишити без змін.
 
Керуючись статтями 389, 400, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Харківської обласної прокуратури задовольнити частково.
 
Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 02 лютого 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 16 серпня 2021 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.
 
У решті рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 02 лютого 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 16 серпня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                           А. І. Грушицький

Судді:                                                                                                      В. М. Ігнатенко

                                                                                                              С. О. Карпенко
 
Є. В. Петров                                                                                                                 В. В. Пророк