Номер провадження: 22-ц/813/2336/23 
Справа № 1512/2-813/11
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді: Цюри Т.В., 
суддів: Сегеди С.М., Комлевої О.С.,
За участю секретаря судового засідання: Мілєвої М.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2021 року по справі за скаргою  ОСОБА_1 на бездіяльність Першого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),-

ВСТАНОВИВ:

25 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Київського районного суду м. Одеси зі скаргою на бездіяльність Першого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). У поданій скарзі просила суд: визнати бездіяльність Першого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) незаконною, зобов`язати начальника Першого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) скасувати арешт на майно, накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20.04.2011 року ВП № 26021805 (а.с.1-5).
25 листопада 2021 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Першого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) задоволено частково.
Зобов`язано начальника Першого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) скасувати арешт на майно, накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20.04.2011 року ВП № 26021805 (а.с.56-58).
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, Перший Київський відділ державної виконавчої служби у м. Одесі подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд скасувати ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 25.11.2021 р. та відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 , стягнути з ОСОБА_1 на користь Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції судовий збір за подання апеляційної скарги (а.с.60-70).
06 липня 2022 року Одеським апеляційним судом отримано відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 . У поданому відзиві скаржник вказує, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, а тому її слід залишити без змін, в свою чергу апеляційну скаргу, на думку скаржника, слід залишити без задоволення (а.с.99-104).
Судове засідання по справі призначено на 26 січня 2023 року об 14 год 00 хв.
Заяв, клопотань про перенесення судового засідання по справі до суду не надходило, також не надходило клопотань про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.
25.01.2023 року надійшла заява від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , в якій остання просить розглядати справу за її відсутності та за відсутності ОСОБА_1 та відмовити в задоволенні апеляційної скарги.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Учасники справи про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується довідками, наявними в матеріалах справи.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, ненадання жодних доказів щодо існування підстав для відкладення розгляду справи, апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу у відсутності сторін.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).   Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржувана ухвала суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.
Частково задовольняючи вимоги скаржниці суд першої інстанції виходив з того, що на час накладення державним виконавцем арешту на майно та інших обмежень існували підстави для застосування вказаних заходів, однак, на даний час наявність арешту на все нерухоме майно ОСОБА_1 порушує права скаржниці та підлягає судовому захисту.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, вважає вірними вказані висновки суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так, судом встановлено, що на примусовому виконанні у Першому Київському відділі державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції в 2011 році знаходилось виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого Київським районним судом м. Одеси на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 20.01.2011 року про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у солідарному порядку заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №11278463000 від 27.12.2007 року у розмірі 187564,55 грн.
В ході виконавчих дій 20.04.2011 року старшим державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Стояновим Р.В. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно ОСОБА_1 .
Згідно з Довідкою від 24.04.2019 року №24/04/19/733495/1, виданою ОСОБА_1 , ТОВ "КЕЙ-КОЛЕКТ" підтверджує, що станом на 24.04.2019 року зобов`язання ОСОБА_3 по Договору про надання споживчого кредиту №11278463000 від 27.12.2007 року припинені, заборгованість по зазначеному кредитному договору відсутня. Товариство не має жодних майнових або матеріальних претензій до ОСОБА_1 по Договору про надання споживчого кредиту №11278463000 від 27.12.2007 року.
В свою чергу, звертаючись з апеляційною скаргою, апелянт вказує, що станом на 06.08.2021 року та в подальшому, повідомлень від стягувача щодо виконання боржником вимог виконавчого документа до відділу не надходило. Тому, виходячи з того, що підтвердити виконання боржником вимог виконавчого документа у повному обсязі чи частково може лише стягувач, апелянт вважає, що відсутні підстави для скасування накладеного арешту.
Апеляційний суд відхиляє вказані доводи апеляційної скарги з огляду на наступне.
У силу статей 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами.
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин
Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, врегульовано Законом України «Про виконавче провадження».
Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.  Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Як вбачається з матеріалів справи, а саме відповідно до довідки №24/04/19/733495/1 від 24.04.2013 року, виданої ТОВ «Кей-Колект» (правонаступник стягувача по даній справі), зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту №11278463000 від 27.12.2007 року припинені, заборгованість по зазначеному кредитному договору відсутня.
Отже, судом першої інстанції правильно вказано, що з 24.04.2019 року ТОВ «Кей-Колект», як стягувач, не має жодних майнових або матеріальних претензій до ОСОБА_1 відповідно до договору про надання споживчого кредиту №11278463000 від 27.12.2007 року.
Також, згідно відповіді на адвокатський запит №2/07/21 від 13.07.2021 року, виконавчі провадження відносно ОСОБА_1 на примусовому виконанні у відділах виконавчої служби Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не перебувають, заходи примусового виконання рішення щодо ОСОБА_1 не вживаються.
Із наданих відомостей колегія суддів приходить до висновку про те, що жодних дії щодо примусового виконання рішення по даній справі на даний момент виконавчою службою не вчиняються, необхідності забезпечення виконання рішення накладеним арештом апелянтом не зазначено та не надано жодних вмотивованих доводів щодо вказаної необхідності.
Положеннями ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Однією з засад виконавчого провадження є співмірність заходів примусового виконання рішення та обсягу вимог за рішеннями.
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає вищенаведені доводи апеляційної скарги неспроможними та такими, що не відповідають обставинам справи.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи та у апелянта відсутні відомості щодо сплати боржником виконавчого збору, колегія суддів зазначає наступне.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року по справі № 2540/3203/18 відзначається, що виконавчий збір, є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до реального виконання рішення.
Таким чином, якщо кредитор відкликав виконавчий документ, виконавець не має право на стягнення виконавчого збору.
Отже, стягнення виконавчого збору можливо, тільки при здійсненні виконавчою службою певних фактичних дій спрямованих на стягнення боргу.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що постанова про стягнення з боржника суми виконавчого збору відсутня.
Слід наголосити, що 01 липня 2014 року головним державним виконавцем Відділу Кокач О.І., керуючись п.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року №606-XIV винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.
Також слід вказати, що на момент розгляду скарги ОСОБА_1 виконавчі провадження щодо виконання зобов`язання за судовим рішенням відсутні.
Як вбачається з обставин справи, державний виконавець не проводив виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за виконавчим листом, а також відсутні відомості щодо стягнення державним виконавцем у примусовому порядку суми, зазначеної у вказаному виконавчому листі.
Верховний Суд у постанові від 13 липня 2022 року по справі №2/0301/806/11 зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права
На підставі зазначеного колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що незняття ДВС арешту з майна боржника у виконавчому провадженні саме за обставинами цієї справи є порушенням прав ОСОБА_1 та підлягає захисту. 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Апеляційний суд вважає, що посилання в апеляційній скарзі на несплату боржником виконавчого збору за вказаним виконавчим провадженням не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду, оскільки відповідних доказів до суду не надано .
За таких обставин та враховуючи погашення боржником боргу, відсутність виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, відсутність будь-яких відомостей стосовно рішення виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника та відсутність необхідності подальшого застосування такого арешту на майно боржника, висновок суду першої інстанції про зобов`язання відповідальних осіб здійснити дії щодо скасування накладеного арешту, є законним та обґрунтованим.
Викладені у цій постанові мотиви узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01 листопада 2021 року у справі N 21/170-08, від 03 листопада 2021 року у справі N 161/14034/20 (провадження N 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі N 645/6694/15-ц (провадження N 61-18160св19) та від 13 липня 2022 року у справі №№2/0301/806/11 (провадження N 61-3814св22).
З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо наявності правових підстав для часткового задоволення скарги ОСОБА_1 , а оскаржувана ухвала є такою, що відповідає нормам чинного законодавства.
За таких обставин судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваної ухвали суду.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,–
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі на ухвалу Київського районного суду м. Одеси – залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 25 листопада 2021 по справі за скаргою  ОСОБА_1 на бездіяльність Першого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складено 06.02.2023 року. 

Головуючий суддя Цюра Т.В.

Судді: Сегеда С.М.

Комлева О.С.