Постанова                             
Іменем України
 
01 лютого 2023 року
м. Київ
 
справа № 279/1075/22
провадження № 61-9586св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів:  Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,             Тітова М. Ю.,        
 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
третя особа - ОСОБА_3 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки
 
за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на заочне рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 14 липня 2022 року у складі судді Коваленко В. П. та постанову Житомирського апеляційного суду від 31 серпня 2022 року у складі колегії суддів:                       Миніч Т. І., Трояновської Г. С., Павицької Т. М.,
 
 ВСТАНОВИВ:
 
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2022 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк», банк) звернулося до суду з позовом, у якому просило звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 47,5 кв. м,  у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 22 травня 2006 року № 283/40-52                 у сумі  131 404,37 грн шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, та вирішити питання про судові витрати. 
 
Як на підставу заявлених вимог банк посилався на те, що 22 травня 2006 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 283/40-52, на забезпечення належного виконання якого в той же день між баком і                  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено іпотечний договір № 283/40-52, за умовами якого іпотекодавці передали в іпотеку спірну квартиру. 
 
У зв`язку з невиконаним зобов`язанням станом на 08 жовтня   2021 року заборгованість позичальника становить 131 404,37 грн, з яких: 120 670,85 грн -заборгованість за кредитом; 10 733,52 грн -заборгованість за відсотками. 
 
Ураховуючи наведене, АТ «Альфа-Банк» просило позов задовольнити. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Коростенський міськрайонний суд Житомирської області заочним рішенням                    від 14 липня 2022 року в задоволенні позову відмовив.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що банк обрав неналежний спосіб захисту, адже умовами іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя на продаж від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі шляхом укладання договору купівлі-продажу.
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
Житомирський апеляційний суд постановою від 31 серпня 2022 року апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» задовольнив частково. Заочне рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 14 липня 2022 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив з інших підстав.
 
Постанова апеляційного суду мотивована передчасним зверненням банку до суду з цим позовом, оскільки позивач не виконав вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку», адже не надав доказів отримання відповідачами відповідних досудових вимог. Тобто банк не дотримався порядку, що передує прийняттю рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги, її узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 29 вересня 2022 року,                          АТ «Альфа-Банк» просить скасувати заочне рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 14 липня 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 31 серпня 2022 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
 
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові              у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі                    № 310/11024/15.
 
Касаційна скарга мотивована порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. 
 
Апеляційний суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, помилково вказав на те, що позивач перед зверненням до суду з цим позовом не дотримав процедури передбаченої статтею 35 Закону України «Про іпотеку» та не дочекався вручення відповідачам повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, адже така процедура не передбачена жодним законом при зверненні до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів. 
Позовна вимога банку сформульована таким чином, що рішення суду буде виконуватися під час виконавчого провадження, а відповідно, реалізація предмета іпотеки відбуватиметься шляхом проведення прилюдних торгів. Тобто мова не йшла про укладання банком договору купівлі-продажу.
АТ «Альфа-Банк» як кредитор керувалося чітко визначеними нормами матеріального права та висновками Великої Палати Верховного Суду, однак порушене право банку не захищено. 
Звертаючись з касаційною скаргою банк зазначив, що ця справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, отже, містить присилання, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 14 листопада 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
22 листопада 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
22 травня 2006 року між Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (далі -                                  АТ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк»,                                            і ОСОБА_3 укладено договір кредиту № 283/40-52, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 20 000,00 дол. США.
 
З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором між АТ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_1 , ОСОБА_2 22 травня 2006 року укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 47,5 кв. м. Вартість предмета іпотеки за згодою сторін становить                                 126 250,00 грн, або 25 000,00 дол. США за курсом НБУ на день видачі кредиту.
 
У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору у позичальника виникла заборгованість.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;                  2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм                   права  в  межах   касаційної  скарги,  дійшов  висновку,  що  касаційна  скарга  підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.
 
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
 
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо  він  не  приступив  до  виконання зобов`язання або не виконав 
його у строк, встановлений договором або законом.
 
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається   у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
Одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки (статті 12, 33 Закону України «Про іпотеку»).
 
Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).
 
Таким чином, Закон України «Про іпотеку» визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).
 
Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону України «Про іпотеку») є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41, 42, 47 Закону України «Про іпотеку»); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі - покупцеві (стаття 38 Закону України «Про іпотеку) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року              у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19)).
 
Відповідно до частин першої, другої статті 35 Закону України у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.
 
У постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 635/5796/14-ц (провадження № 61-16262св20) зроблено висновок, що «за змістом припису частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку» визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41, 42, 47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили».
 
Отже, неотримання іпотекодавцем вимоги, передбаченої в статті 35 Закону України «Про іпотеку», не є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки у цій справі. Для застосування такого способу захисту своїх прав, як звернення стягнення на предмет іпотеки, необхідно не тільки встановити факт невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання, а й розмір заборгованості, в рахунок погашення якої буде звернено стягнення.
 
Проте, переглядаючи справу, суд апеляційної інстанції не правильно визначився з характером спірних правовідносин, у результаті чого застосував норми матеріального права, які не регулюють спірні правовідносини, не встановив факт невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання і розмір заборгованості, в рахунок погашення якої банк просить звернути стягнення.  
 
Наведене є порушенням норм цивільного процесуального права, свідчить про необґрунтованість  рішення апеляційного суду та стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. 
 
На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на норми статті 400 ЦПК України.
 
Враховуючи, що апеляційний суд не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню                          з передачею справи на новий апеляційний розгляд.
 
Під час нового розгляду суду належить врахувати вищенаведене, дослідити та належним чином оцінити зібрані у справі докази, дати правову оцінку доводам               і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону. 
 
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково. 
 
Постанову Житомирського апеляційного суду від 31 серпня 2022 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська 
Судді                                                                                                 А. Ю. Зайцев
                                                                                                            Є. В. Коротенко
                                                                                                            В. М. Коротун
                                                                                                            М. Ю. Тітов