Справа № 344/8173/22 
Провадження № 33/4808/36/23 
Категорія ст.130 ч.1 КУпАП 
Головуючий у 1 інстанції Лазарів О. Б. 
Суддя-доповідач Васильєв 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2023 року м. Івано-Франківськ
Суддя Івано-Франківського апеляційного суду Васильєв О.П., 
за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисника адвоката Соботника В.Й. 
розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 листопада 2022 року, якою 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 ,
визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік; стягнуто судовий збір в розмірі 496 грн. 20 коп., -

                                                     в с т а н о в и в :

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 04 липня 2022 року о 23-10 год. в м. Івано-Франківську, по вул. Галицька, 105, керував транспортним засобом марки «Renault Kangoo», д.н.з. НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора "Драгер" в присутності двох свідків та проведення такого огляду у медичному закладі водій відмовився, чим порушив п.2.5 ПДР України, за що передбачена відповідальність ч.1 ст.130 КУпАП.
Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій не погоджується із рішенням суду, вважає постанову суду такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки постановлена за результатами неповного дослідження доказів та їх невірної оцінки, а також неврахування положень Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини.
Апелянт стверджує, що його було позбавлено права на захист від обвинувачення,  у  зв`язку з тим, що йому не було вручено копію протоколу про адміністративне правопорушення, оскільки копія протоколу, яка міститься в матеріалах справи, є нечитабельною.
Вважає, що в порушення приписів ЗУ «Про національну поліцію», транспортний засіб під керуванням ОСОБА_1 було зупинено безпричинно, протоколу про порушення ним ПДР не складалось, а отже, переконаний, що в матеріалах справи відсутні докази правомірності зупинки транспортного засобу. Відтак, вважає, що подальші дії працівників поліції та здобуті у справі дані, в тому числі і процедура огляду водія, є неправомірними за правовим принципом «плодів зіпсованого дерева».
Зі слів апелянта, належних та достовірних доказів в підтвердження вказаної у протоколі інформації працівниками поліції не надано.
Апелянт вказує на неналежність як доказу долучений до матеріалів провадження відеозапис з огляду на його нетривалість і неінформативність.
Вважає, що суд першої інстанції порушив принцип рівності сторін, оскільки, звернувшись з власної ініціативи до Управління патрульної поліції щодо надання відеоматеріалів з місця події, фактично відшуковував докази, цим самим в порушення приписів закону перебрав на себе функції сторони обвинувачення.
Апелянт наголошує, що в протоколі про вчинення адміністративного правопорушення не вказаний номер спеціального технічного засобу «Драгер», що не дозволяє перевірити, чи він дозволений до застосування.
Звертає увагу на те, що допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_2 вказав, що водій відмовився в його присутності від огляду з допомогою «Драгер» на місці зупинки транспортного засобу, однак при проходженні огляду водієм на стан сп`яніння в медичному закладі та складанні протоколу він не був присутній, а підпис в графі свідок ОСОБА_2 вчинений не ним. Інший свідок – ОСОБА_3 до суду першої інстанції не з`явився. Відтак, на переконання апелянта, оскільки події відбувались без присутності свідків, в порушення приписів закону, було порушено процедуру огляду з метою встановлення стану сп`яніння. Пояснення свідків слід визнати недопустимими доказами.
Зі слів апелянта, час, зафіксований у протоколі про адміністративне правопорушення, не відповідає фіксації початку відеозапису, що вівся поліцейським з портативного відеореєстратора.
Апелянт стверджує, що при процедурі проходження огляду на стан сп`яніння та при складанні протоколу йому не було належно роз`яснено і забезпечено реальне право на допомогу адвоката, що є істотним процесуальним порушенням його права на правовий захист, яке не усувається посиланням в протоколі на ст.268 КУпАП. Наведене, на переконання апелянта, дає підставу для визнання всіх здобутих працівниками поліції у справі даних і документів недопустимими доказами в силу правового принципу «плодів зіпсованого дерева».
На переконання апелянта, матеріалами справи (відеозаписом) не підтверджується факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом та факт відмови останнього від проходження огляду, а свідків, в порушення приписів закону, вказаних у протоколі, під час його складання не було.
Апелянт наголошує на недоведеності матеріалами справи об`єктивної сторони адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, та наполягає на відсутності в діях ОСОБА_1 складу указаного адміністративного правопорушення.
Просить скасувати постанову суду та закрити провадження по справі, а також викликати в судове засідання для допиту як свідків осіб, указаних у протоколі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 . 

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його захисник адвокат Соботник В.Й. підтримали вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просили скасувати постанову суду та закрити провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанову судді необхідно залишити без змін з наступних підстав. 

Апеляційний суд звертає увагу на те, що Європейський суд неодноразово вказував, що адміністративне правопорушення, санкція за вчинення якого у КУпАП передбачає адміністративний арешт, визнається кримінальним правопорушенням у розумінні Конвенції (справа  "Гурепка проти України"), а позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності».
Визнання кримінально-правового змісту справи свідчить про те, що особа, яка притягається до відповідальності за вчинення такого правопорушення повинна користуватися основними гарантіями, які забезпечуються при обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, серед яких право знати, у вчиненні якого правопорушення його підозрюють або обвинувачують, бути чітко і своєчасно повідомленим про свої права та обов`язки, мати захисника, оскаржувати судові рішення та інші. 
Діючий КУпАП не містить визначення правових підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції у зв`язку з чим при вирішанні цього питання необхідно виходити із загальних принципів здійснення судочинства. 
Апеляційний суд вважає, що судове рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню у тому, випадку, коли  за наявності підстав для закриття судом провадження  його не було закрито або  ухвалено незаконним складом суду. 
Зокрема, підлягає обов`язковому скасуванню судове рішення у тому разі, коли вину обвинуваченого не доведено  сукупністю належних та допустимих доказів по справі, коли відсутня подія правопорушення  або коли в діях особи, яка притягається до відповідальності відсутній склад  відповідного правопорушення. 
Так, враховуючи, що в своїх доводах  ОСОБА_1 та його захисник посилаються на те, що суд першої інстанції прийшов до безпідставного висновку про доведеність вини у вчиненні правопорушення ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції вважає за необхідне перевірити вищевказані доводи.
Згідно ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності із законом.
Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення  має з`ясувати, чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини адміністративного правопорушення, належним чином мотивував свої висновки щодо доведеності вини ОСОБА_1 та призначив йому справедливе стягнення в розмірі, який відповідає санкції ч.1 ст.130 КУпАП, особі правопорушника та характеру вчиненого правопорушення.
Перевіряючи доводи апелянта щодо невинуватості ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, апеляційний суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Оцінка доказів, відповідно до ст. 252 КУпАП, відбувається за внутрішнім переконанням особи, що приймає рішення та ґрунтується на всебічному, повному, та об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю, а жодний доказ не має наперед встановленої сили.
Статтею 254 КУпАП передбачено, що у випадку виявлення адміністративного правопорушення, складається протокол про адміністративне правопорушення, який є основним процесуальним документом і єдиною підставою для розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Постанова суду відповідає вимогам ст. 283 КУпАП і містить опис обставин, встановлених при розгляді справи, зазначення нормативного акту, який передбачає відповідність за дані правопорушення та прийняте по справі рішення.
Суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, що поставлено йому у вину, доводиться матеріалами справи про адміністративне правопорушення.
Зокрема: даними протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №201662 від 05.07.2022, відповідно до якого водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом з явними ознаками алкогольного сп`яніння, однак від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння як на місці зупинки транспортного засобу, так і в медичному закладі відмовився (а.с. 1); даними долучених до матеріалів провадження  відеоматеріалів (а.с. 29), якими підтверджено і факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом (не заперечував, що саме він керував транспортним засобом, а процесуальна поведінка ОСОБА_1 відповідала поведінці водія, ін..), і факт наявності ознак алкогольного сп`яніння (вбачається порушення мови ОСОБА_1 , в медзакладі цікавився можливістю наступного дня здати біоматеріал на аналіз та скільки часу тримається в організмі алкоголь після двох пляшок міцного пива…), і недвозначну відмову останнього від проходження в установленому порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, і ознайомлення зі змістом висунутого звинувачення, і з його правами, в тому числі і роз`яснення наслідків відмови від огляду, і присутність свідків на місці події, тощо; іншими даними, що містяться в матеріалах провадження, в їх сукупності (даними Направлення на огляд, письмових пояснень та Рапорту). 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що в судовому засіданні суду першої інстанції допитано свідків ОСОБА_2 та капрала поліції Глинську І.І., які підтвердили факт відмови ОСОБА_1 від огляду на стан алкогольного сп`яніння, що повністю підтверджує зафіксовані обставини справи, як в письмових пояснення указаного свідка, так і в протоколі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 .
Апеляційний суд вважає, що доводи про те, що підпис свідка ОСОБА_2 в протоколі про адміністративне правопорушення не виконаний вказаним свідком і був сфальсифікований працівниками поліції не можуть бути перевірені в суді апеляційною інстанції. 
Апеляційний суд враховуючи, що презумпція невинуватості є одним з основоположних конституційних принципів судочинства, вважає, що доводи апелянта про фальсифікацію протоколу про адміністративне правопорушення в частині підроблення підпису свідка ОСОБА_2 можуть бути належним чином перевірені в межах відповідного кримінального провадження, оскільки свідчать про вчинення правопорушення. 
Разом з тим вищевказані доводи не мають істотного значення для вирішення питання про доведеність вини  ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, оскільки вказаним підписом свідок підтверджує тільки правильність даних, які дозволяють його ідентифікувати та викликати в судове засідання для допиту. При цьому, свідок ОСОБА_2 був допитаний в судовому засіданні  суду першої інстанції та надав пояснення, якими підтвердив факт відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння поліцейським за допомогою спеціального технічного засобу.  
Письмові пояснення свідка ОСОБА_3 апеляційний суд не прийняв до уваги, оскільки указана особа не допитувалась безпосередньо під час судового розгляду.
Зі змісту доводів ОСОБА_1 вбачається, що він не заперечує  факт керування транспортним засобом та вказує. що працівники поліції зупинили автомобіль біля блокпосту  під час дії комендантської години. Вказує, що він не керував транспортним засобом у стані сп`яніння, оскільки не  вживав алкогольні напої, а випив безалкогольне пиво. Вважає, що працівники поліції прийшли до помилкового висновку про наявність в нього ознак алкогольного сп`яніння, оскільки запал алкоголю в салоні транспортного засобу був внаслідок того, що він підвозив свого колегу, який дійсно перебував у стані алкогольного сп`яніння. Вказує, що він  дійсно відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу поліцейським за допомогою спеціального технічного засобу, оскільки не довіряв такому огляду і погодився пройти огляд на стан сп`яніння у медичному закладі. Однак, у медичному закладі він з фізіологічних причин не зміг здати на аналіз сечу, оскільки був змушений це робити у присутності сторонніх осіб. 
Захисник адвокат Соботник В.Й. повністю підтримав вимоги апеляційної скарги та вважав, що постанова суду є незаконною і підлягає скасуванню, а  провадження стосовно ОСОБА_1 необхідно закрити за відсутністю події і складу правопорушення. Вважав, що ОСОБА_1 не вручено копію протоколу про адміністративне правопорушення, чим порушено його право на захист, стверджував, що транспортний засіб, під керуванням ОСОБА_1 було зупинено без належних на це підстав,  у зв`язку з чим всі подальші дії працівників поліції необхідно визнати неправомірними, звертав увагу на те, що суд першої інстанції, перебираючи на себе повноваження сторони обвинувачення, самостійно прийняв заходи щодо витребування відеозапису, як доказу, яким підтверджується вина у вчиненні правопорушення. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що в цілому доводи ОСОБА_1 та його захисника адвоката Соботника В.Й. перевірялись судом першої інстанції під час розгляду справи, їм надано належну правову оцінку та зроблено обґрунтований висновок про наявність достатніх належних та допустимих доказів вини ОСОБА_1 в інкримінованому адміністративному правопорушенні. 
Разом з тим, під час перегляду справи  в апеляційній інстанції судом з метою перевірки доводів апелянта щодо невинуватості ОСОБА_1 було повторно досліджено докази та відеозаписи, які містяться в матеріалах справи. 
Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №201662 від 05.07.2022 ( а.с. 1), водій ОСОБА_1 04 липня 2022 року о 23-10 год. в м. Івано-Франківську, по вул. Галицька, 105, керував транспортним засобом марки «Renault Kangoo», д.н.з. НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора "Драгер" в присутності двох свідків та проведення такого огляду у медичному закладі водій відмовився, чим порушив п. 2.5 ПДР України, за що передбачена відповідальність ч.1 ст.130 КУпАП. 
Протокол про адміністративне правопорушення є документом, що офіційно засвідчує факти неправомірних дій і розцінюється як основне джерело доказів.
В своїх судових рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував на те, що формулювання обвинувачення є важливою умовою справедливого та об`єктивного судового розгляду.
Так, в рішенні у справі «Маттоціа проти Італії» Європейський Суд зазначив, що «обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення». Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. 
Апеляційний суд вважає, що обвинувачення, висунуте ОСОБА_1 , є конкретним.
Зміст висунутого обвинувачення було доведено ОСОБА_1 під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, що підтверджується даними матеріалів провадження, в тому числі даними оглянутих відеозаписів, з яких вбачається, що водій ОСОБА_1 був ознайомлений зі змістом протоколу про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП за відмову пройти огляд на стан сп`яніння у медичному закладі та відмовився від отримання копії вказаного протоколу без пояснення причин. 
Апеляційний суд вважає безпідставними доводи про те, що ОСОБА_1 не повідомлений в установленому законом порядку про зміст висунутого обвинувачення. 
  При вирішанні цього питання суд виходить із сукупності досліджених доказів, які дозволяють встановити порядок вчинення процесуальних дій та свідчать про обізнаність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності про зміст висунутого обвинувачення та наявність реальної можливості організувати ефективний захист своїх інтересів.
Зокрема, зі змісту матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_1 26 липня 2022 року був ознайомлений з матеріалами справи і мав можливість ознайомитись зі змістом обвинувачення, яке викладено у протоколі про адміністративне правопорушення. 
Вказаний Протокол про адміністративне правопорушення складений уповноваженою на те особою – поліцейським взводу 2 роти 2 БУПП в Івано-Франківській області ДПП капралом поліції Глинською І.І., з заповненням всіх необхідних реквізитів, встановлених ст. 256 КУпАП, та підписаний уповноваженою особою та свідками, що засвідчено їх власноручними підписами. 
Від ознайомлення зі змістом протоколу, надання письмових пояснень по суті порушення у відповідній графі протоколу та отримання його копії ОСОБА_1   відмовився, що підтверджується даними оглянутих апеляційним судом долучених до матеріалів провадження відеозаписів (а.с. 29). 
Даними долучених відеозаписів підтверджено, що ОСОБА_1 знайомився зі змістом протоколу та висунутого звинувачення, з правами та обов`язками відповідно до ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, з інформацією про розгляд справи в Івано-Франківському міському суді.
Право відмовитись давати свідчення щодо себе, закріплене ст. 63 Конституції України, є важливою гарантією захисту від незаконного тиску на особу з метою змусити її своїми показаннями створити підставу для притягнення її до відповідальності. Дотримання права не свідчити проти себе є складовою реалізації права особи на справедливий і публічний розгляд її справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Проте заборона притягнення до відповідальності особи на підставі її відмови давати пояснення не свідчить про неможливість використання у доказуванні факту мовчання особи в ситуаціях, які чітко вимагають необхідність надання таких пояснень. 
Зокрема, відповідно до практики розгляду справ Європейським судом з прав людини право на мовчання та право не давати свідчення проти себе не є абсолютними правами «не можна сказати, що рішення обвинуваченого мовчати впродовж усього кримінального провадження обов`язково не повинно мати наслідків, коли суд, що розглядає справу, намагатиметься оцінити докази проти нього. Питання, чи порушують статтю 6 негативні висновки, зроблені з мовчання обвинуваченого, має вирішуватися у світлі всіх обставин справи». 
Право особи не давати пояснення не повинно перешкоджати «тому, щоб мовчання обвинуваченого в ситуаціях, які чітко вимагають його пояснення, бралося до уваги при оцінюванні переконливості доказів наведених обвинуваченням (справа «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства»).
Апеляційний суд вважає, що гарантії щодо реалізації права не свідчити проти себе не позбавляють суд можливості враховувати відмову особи, яка обвинувачується у вчиненні адміністративного правопорушення від дачі показань, за умови доведеності її вини поза розумним сумнівом на підставі сукупності доказів, досліджених судом.
З оглянутих відеозаписів вбачається, що обставин, які б свідчили про існування передумов для відмови ОСОБА_1 від надання письмових пояснень, не було: працівники поліції діяли в межах службових повноважень – незаконного тиску, примушувань до надання пояснень, тощо не було. На думку апеляційного суду, обставини, за яких було складено протокол про адміністративне правопорушення, чітко вимагали письмових пояснень ОСОБА_1 щодо підозри, яку було висунуто йому працівниками поліції щодо відмови від проходження огляду на стан сп`яніння, однак останній розпорядився процесуальними правами на власний розсуд та відмовився від надання письмових пояснень по суті порушення у відповідній графі протоколу. 
В протоколі зазначені свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , їх анкетні дані, правильність яких засвідчена їх власноручними підписами. Присутність свідків в момент події засвідчено даними оглянутих відеофайлів. Свідка ОСОБА_2 допитано безпосередньо в судовому засіданні суду першої інстанції, отримані пояснення останнього узгоджуються з даними протоколу про адміністративне правопорушення. 
До протоколу про адміністративне правопорушення додано Направлення на огляд (а.с. 3), письмові пояснення свідків (а.с. 4, 5), Рапорт працівника поліції  (а.с. 6), Акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу (а.с. 7), відеодиск (а.с. 9).
Судом встановлено, що здійснювалась відеофіксація на нагрудну камеру 471498, про що вказано у протоколі про адміністративне правопорушення.
Протокол про адміністративне правопорушення, на думку апеляційного суду, містить достатні та переконливі дані, які дозволяють встановити порядок вчинення процесуальних дій, свідчать про обізнаність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності про зміст висунутого обвинувачення, наявність реальної можливості організувати ефективний захист своїх інтересів. 
Відповідно до приписів статей 254, 255, 256 КУпАП, протокол про адміністративне правопорушення – це офіційний документ, відповідним чином оформлений уповноваженою особою про вчинення діяння, яке містить ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого КУпАП, у якому крім іншого, зазначаються відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності; місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.
З урахуванням наведеного, апеляційним судом не встановлено порушень вимог статей 254, 255, 256 КУпАП. 
Апеляційний суд вважає безпідставними доводи про те, що складання протоколу за відсутності свідків  унеможливлює притягнення до адміністративної відповідальності за  ч.1 ст.130 КУпАП за відмову водія транспортного засобу пройти у встановленому законом порядку огляд на стан сп`яніння, оскільки діючий закон не містить відповідної вимоги та не передбачає таких правових наслідків. Питання про доведеність вини у вчиненні правопорушення вирішується  судом на підставі сукупності належним та допустимих доказів, яким суд зобов`язаний надати відповідну правову оцінку.
Так, під час судового розгляду судом було встановлено, що  свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3   можуть підтвердити тільки  те, що в їх присутності водій транспортного засобу ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння поліцейським за допомогою спеціального технічного засобу. Однак, вищевказані обставини не заперечуються самим правопорушником і не свідчать про вчинення правопорушення у зв`язку з чим пояснення вищевказаних свідків не мають істотного значення для вирішення питання про доведеність вини ОСОБА_1 у відмові від проходження огляду на стан сп`яніння в медичному закладі. 
  Зокрема, свідок ОСОБА_2 надав відповідні пояснення в суді першої інстанції, а свідок ОСОБА_3 не з`явився на виклики до суд і  судом не допитувався. Апеляційний суд що не бере до уваги письмові пояснення свідка ОСОБА_3 , оскільки останній в порушення принципу безпосередності дослідження доказів в суді не допитувався.  
Разом з тим, з оглянутих відеозаписів вбачається, що ОСОБА_1 відмовився проходити огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу з допомогою газоаналізатора «Драгер» та погодився пройти відповідний огляд в спеціалізованому медзакладі, куди його було доставлено працівниками патрульної поліції (відеозапис «clip-2.mp4»). 
Приписами ч. 2 ст. 266 КУпАП, під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису і лише в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. 
Даними матеріалів провадження встановлено, що відмову ОСОБА_1 від огляду на місці зупинки транспортного засобу було зафіксовано в присутності свідків, що вбачається як з оглянутих відеозаписів, так і згідно даних протоколу про адміністративне правопорушення.
За таких обставин, відсутність свідків в медзакладі, на переконання апеляційного суду, не вказує на порушення оформлення матеріалів адміністративного провадження щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП та недотримання вимог процедури огляду, яка передбачена законом. 
Апеляційний суд, повторно дослідивши наявні в матеріалах справи докази з урахуванням встановлених фактичних обставин, відхиляє доводи апелянта з приводу неналежності та недопустимості як доказу долучених до матеріалів провадження відеозаписів з огляду на їх не безперервний запис та не інформативність, оскільки, відповідно до ст. 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Відповідно до статті 251 КУпАП, відеофіксація є одним із доказів в справі про адміністративне правопорушення, тому з метою всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності, судом апеляційної інстанції були досліджені долучені до матеріалів адміністративної справи відеозаписи з нагрудної відеокамери інспекторів патрульної поліції. 
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав відеозаписи належним та допустимим доказом, оскільки вони отримані у встановленому законом порядку (відеофіксація здійснювалась на нагрудну камеру 471498, що зазначено в протоколі про адміністративне правопорушення) та дозволяє повно і всебічно встановити обставини вчиненого адміністративного правопорушення (далі – відеозаписи).
Зокрема, зі змісту відеозаписів вбачається, що ОСОБА_1 не заперечував факту керування ним транспортним засобом, відмовився в присутності двох свідків проходити огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу і погодився на огляд в медзакладі (clip-1.mp4).  Відеозаписом зафіксовано, що працівниками поліції ОСОБА_1 було доставлено в медзаклад, де лікар медустанови роз`яснив порядок проведення огляду на стан сп`яніння, вказав на необхідність застосування спеціального технічного засобу та відбирання біологічних зразків та  запитав ОСОБА_1 про те, чи дійсно він погоджується пройти огляд на стан сп`яніння у медичному закладі, Однак, ОСОБА_1 неодноразово в категоричній формі відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння у медичному закладі. (clip-2.mp4). 
Апеляційний суд наголошує, що згідно оглянутих відеозаписів вбачається, що ОСОБА_1 виявляв очевидні ознаки перебування в стані алкогольного сп`яніння (нечітка мова, непослідовна процесуальна поведінка, під час перебування в медзакладі цікавився в медпрацівників, скільки часу тримається в організмі алкоголь після двох пляшок міцного пива та чи можна не проходити експертизу, але здати сечу, ін…).
Апеляційний суд вважає безпідставними доводи про те, що ОСОБА_1 не зміг пройти огляд на стан сп`яніння у зв`язку з тим, що з фізіологічних причин не мав можливості здати біологічний матеріал (сечу), що було помилково розцінено, як його відмова від проходження огляду на стан сп`яніння у медичному закладі. 
Так, за своїм правовим змістом, згода водія транспортного засобу пройти відповідний огляд на стан сп`яніння у медичному закладі полягає в тому, що водій повністю погоджується виконувати та виконує всі законні вимоги лікаря, який проводить такий огляд та які спрямовані на отримання об`єктивного висновку щодо перебування водія у стані наркотичного сп`яніння. 
Відмова водія виконувати вимоги лікаря, намагання самостійно контролювати порядок проведення огляду на стан сп`яніння та керувати лікарем і давати йому вказівки щодо визначення певних методів проведення обстеження, безпідставна відмова від здачі біологічних зразків та інші дії, які спрямовані на ускладнення виконання лікарем своїх обов`язків щодо огляду на стан сп`яніння свідчать про те, що водій транспортного засобу фактично відмовляється від проходження огляду на стан сп`яніння і не бажає проходити такий огляд добровільно. 
В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 стверджував, що не мав можливості з фізіологічних причин здати сечу для проведення дослідження. 
Апеляційний суд вважає вищевказану причину надуманою та безпідставною, оскільки зі змісту пояснень ОСОБА_1 вбачається, що він не страждає захворюваннями які можуть ускладнити здачу сечі на дослідження. Відбір сечі на аналіз не складає особливих труднощів, оскільки стосується звичайних природних потреб будь-якої людини та визнається найбільш доступним та ефективним методом для подальшого проведення лабораторних досліджень щодо виявлення стану сп`яніння. Зокрема, відповідно до встановленого порядку відбору сечі, у тому разі, якщо особа, яку обстежують, не може забезпечити здачу необхідного об`єму сечі, вона повинна випити біля одного літру води та протягом однієї години забезпечити здачу необхідного об`єму сечі. 
Разом з тим, вищевказані доводи ОСОБА_1 взагалі носять голослівний бездоказовий характер, не відповідають фактичним обставинам і  повністю спростовуються сукупністю досліджених судом доказів, які доводять, що останній відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння у медичному закладі  після роз`яснення йому лікарем порядку проведення такого огляду.  
На відеозаписі зафіксовано, що ОСОБА_1 по прибуттю в медзаклад було роз`яснено, що відмова пройти медичний огляд на стан сп`яніння передбачає адміністративну відповідальність  за ч. 1 ст. 130 КУпАП (12:58 хв. відеозапису «clip-2.mp4»). 
На запитання (пропозицію) медпрацівника пройти відповідний огляд ОСОБА_1 добровільно неодноразово ствердно відмовився від проведення огляду на стан сп`яніння: «Відмовляюсь» (09:38 хв відеозапису «clip-2.mp4»), «Я відмовляюсь» (11:35 хв відеозапису «clip-2.mp4»), «Відмовляюсь» (13:58 хв відеозапису «clip-2.mp4»). 
Так, зафіксовані відеозаписами бодікамери поліцейського обставини, безумовно стосуються подій, зафіксованих 05.07.2022 в протоколі про адміністративне правопорушення та відмови ОСОБА_1 від огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку, що надає можливість повно та об`єктивно дослідити події, детально відновити їх послідовність, конкретизувати поведінку поліцейських та процесуальну поведінку особи, яка притягується до адміністративної відповідальності. 
Зі змісту відеозаписів з нагрудної відеокамери інспекторів патрульної поліції  471498 вбачається, що водій ОСОБА_1 в порушення вимог п.2.5 ПДР України відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння.
Відтак, на переконання апеляційного суду, досліджений судом відеозапис має достатньо високу інформативність, позбавлений упередження і суб`єктивного ставлення,  має безсторонній характер, що вимагає від суду ретельного та уважного дослідження вищевказаного доказу у сукупності із іншими доказами по справі. 
Суд першої інстанції обґрунтовано визнав вищевказані відеозаписи належним та допустимим доказом, оскільки вони отримані у встановленому законом порядку та дозволяють повно і всебічно встановити обставини вчиненого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, що поставлено йому у вину. 
Апеляційним судом не встановлено істотних порушень Інструкції із застосуванням органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото-і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом МВС України №1026 від 18.12.2018. Правових підстав вважати долучені до матеріалів провадження відеозаписи неналежними чи недопустимими доказами в апеляційного суду немає. 
Апеляційний суд вважає безпідставними доводи про те, що суд першої інстанції порушив принцип рівності сторін та перебрав на себе функції сторони обвинувачення, оскільки, звернувся з власної ініціативи до Управління патрульної поліції щодо надання відеоматеріалів з місця події, чим фактично відшуковував докази, які підтверджують вину ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що судовий розгляд здійснюється у відповідності до принципу змагальності сторін, відповідно до якого кожна із сторін самостійно доводить правильність її правової позиції та надає суду відповідні докази на підтвердження своїх доводів. 
Сторони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав.
При цьому, суд повинен сприяти сторонам у виконані ними своїх процесуальних обов`язків та реалізації наданих ним прав і допомагати їм надати докази, які мають істотне значення для розгляду справи. 
Так, встановивши, що доказ на який посилається сторона не може бути переглянутий судом з технічних причин, суд повинен проінформувати про це сторону провадження  та надати їй можливість прийняти відповідні заходи щодо забезпечення перегляду цього доказу судом. 
Суд першої інстанції повинен прийняти необхідні заходи для дослідження доказів, які зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення, а саме; дослідити письмові докази, долучені до протоколу про адміністративне правопорушення, викликати та допитати свідків, які зазначені в протоколі, переглянути відеозапис, який зазначений у протоколі та копія якого долучена до матеріалів провадження та інше. 
Повідомлення про неможливість з технічних причин дослідити відеозапис, який було вчинено за допомогою персональних відео реєстраторів працівників поліції та пропозиція надати належну копію цих відеозаписів не свідчить про підшукування доказів та перебирання на себе функції сторони обвинувачення, оскільки в протоколі прямо зазначено про вищевказаний доказ та джерело його походження. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до вимог ч.2 ст.266 КУпАП матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.
Апеляційний суд вважає, що надані Управлінням патрульної поліції (а.с. 28) відеозаписи, що містяться на а.с. 29 є копією здійснених на відеокамеру 471498 відеозаписів з місця події та місця оформлення протоколу від 05.07.2022, що за своїм змістом не відрізняється від змісту записів, долучених до матеріалів справи (а.с. 9) і не можуьб бути визнані новими доказами, про існування яких сторонам не було відомо. 
Апеляційний суд вважає, що дані відеозаписів є належними та допустимими доказами, оскільки вони отримані у встановленому законом порядку та дозволяють повно і всебічно встановити обставини вчиненого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення.
Відеозаписами зафіксовані реальні дані, які не можуть бути спотворені та мають істотне значення для розгляду справи, оскільки дозволяють встановити психологічне ставлення ОСОБА_1 до вчиненого правопорушення та додаткові обставини, які прямо вказують на нього, як на правопорушника, який керував транспортним засобом з явними ознаками сп`яніння та відмовився на законну вимогу патрульних поліцейських від проходження огляду на стан сп`яніння як на місці зупинки транспортного засобу, так і в спеціалізованому медичному закладі.  
Апеляційний суд вважає безпідставними доводи про те, що  працівники поліції безпідставно зупинили транспортний засіб під керуванням ОСОБА_1 та не мали право пропонувати йому пройти огляд на стан сп`яніння. 
Так, за даними Рапорту ст. о/у УКР ГУНП в Івано-Франківській області майора поліції М. Іванішака від 04.07.2022, 04.07.2022 на блокпосту №15 о 23 год 10 хв було зупинено транспортний засіб  марки «Renault Kangoo», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 (а.с. 6). В ході перевірки у водія було виявлено ознаки алкогольного сп`яніння (різкий запах алкоголю з порожнини рота, нечітка вимова), в зв`язку з чим було викликано наряд «Ясен» УПП в Івано-Франківській області для подальшого проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння водія. 
Обставини, які зазначені в рапорті працівника поліції стосовно правових підстав для зупинки транспортного засобу повністю узгоджуються із поясненнями ОСОБА_1 ,  з даними оглянутих та досліджених в ході апеляційного перегляду відеозаписів та іншими матеріалами провадження, в тому числі поясненнями працівника патрульної поліції, наданими безпосередньо в судовому засіданні суду першої інстанції.
Щодо правомірності зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 04.07.2022 в м. Івано-Франківську на блокпості №15 о 23 год. 10 хв, то апеляційний суд враховує та звертає увагу на те, що події мали місце під час воєнного стану, а також дії комендантської години та введених в зв`язку з наведеним обмежень, в тому числі конституційних прав та свобод громадян щодо вільного пересування.
Апеляційний суд неодноразово звертав увагу на те, що правомірність дій поліцейських щодо зупинки транспортного засобу не знаходиться у причинному зв`язку з обов`язком водія транспортного засобу пройти відповідний медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного сп`яніння.
Право органів Національної поліції вимагати пройти у встановленому порядку медичний огляд  у відповідності до п.2.5 ПДР України кореспондується із обов`язком водія не керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.
Відповідно до вимог п. 2.5 ПДР України, водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин. 
Пункт 1.3 ПДР України зобов`язує учасників дорожнього руху знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.
У разі невиконання вимог п. 2.5 ПДР України, передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, наркотичного чи іншого сп`яніння  або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що судовий розгляд здійснюється у відповідності до принципу змагальності сторін, відповідно до якого кожна із сторін самостійно доводить правильність її правової позиції та надає суду відповідні докази на підтвердження своїх доводів. 
Сторони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав.
Апеляційний суд вважає, що суд повинен сприяти сторонам у виконані ними своїх процесуальних обов`язків та реалізації наданих ним прав і допомагати їм отримати  докази, які мають істотне значення для розгляду справи. 
Разом з тим, стороною захисту не надані належні та допустимі докази, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП є закінченим з моменту відмови водія пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння в медичному закладі.
Так, відповідно до вимог ст. 266 КУпАП особи, які керують транспортними засобами, річковими, морськими або маломірними суднами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами, річковими, морськими або маломірними суднами та оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
У разі незгоди водія (судноводія) на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я. Перелік закладів охорони здоров`я, яким надається право проведення огляду особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, затверджується управліннями охорони здоров`я місцевих державних адміністрацій. Проведення огляду осіб на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, в інших закладах забороняється.
Таким чином, діючий закон дозволяє водію відмовитись від проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів і така відмова не утворює складу адміністративного правопорушення. 
Однак, у цьому випадку водій транспортного засобу зобов`язаний пройти огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння в  закладах охорони здоров`я.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до вказаного закону  присутність двох свідків є обов`язковою тільки у тому разі, коли огляд на стан  сп`яніння  проводиться поліцейським без застосування технічних засобів відеозапису. 
Апеляційний суд вважає, що  працівниками поліції було правомірно та у відповідності до вимог КУпАП зафіксовано відмову водія ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння  за допомогою приладу «Драгер» та в медичному закладі.
Апеляційний суд звертає увагу, що факт відмови водія від проходження огляду на стан сп`яніння за своїм правовим змістом є правопорушенням, а не процесуальною дією, яка дозволяє виявити волевиявлення особи, яка підозрюється у керуванні транспортним засобом у стані сп`янінням щодо її бажання проходити огляд на стан алкогольного сп`янінням у встановленому законом порядку. 
Факт відмови водія від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння за допомогою технічного засобу  поліцейським або в медичному закладі встановлюється судом на підставі доказів, які досліджені та оцінені судом  за внутрішнім переконанням. 
Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта з приводу того, що в протоколі про вчинення адміністративного правопорушення не вказаний номер спеціального технічного засобу «Драгер», що не дозволяє перевірити, чи він дозволений до застосування, оскільки ОСОБА_1 не проходив огляд на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку, а відмовився від проходження такого огляду, що і поставлено останньому у вину.
Таким чином, сукупність повторно досліджених судом доказів поза розумним сумнівом свідчить про те, що ОСОБА_1 , будучи водієм транспортного засобу, керуючи транспортним засобом з явними ознаками алкогольного сп`яніння, відмовився проходити огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою технічного приладу Алкотестера «Драгер» та в медичному закладі, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене  ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Обране судом адміністративне стягнення відповідає вимогам ст. 23 КУпАП, відповідно до якої адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення та запобігання вчиненню нових правопорушень самим правопорушником та іншими особами.
При накладенні стягнення судом першої інстанції було вірно враховано особи і суспільної небезпеки скоєного, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність ОСОБА_1 характеру вчиненого правопорушення, ступеня вини особу правопорушника, характер вчиненого адміністративного правопорушення, ступінь його вини та відсутність обставин, що обтяжують відповідальність.
З огляду на наведене  підстав для скасування законної та обґрунтованої постанови суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. 294 КУпАП,-

                                                      п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 листопада 2022 року щодо ОСОБА_1 залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення.

Суддя Івано-Франківського
апеляційного суду                                                                                     О.П. Васильєв