ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/4567/22                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Шейко Т.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  08 березня 2023 року                                                                                          м. Київ
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого-судді: Шелест С.Б., суддів:  Горяйнова А.М., Пилипенко О.Є., розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 вересня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про стягнення компенсації за невикористані дні відпустки, 
ВСТАНОВИЛА:
ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Апарату Верховної Ради України (далі також - відповідач), в якому просила суд:
визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 08.06.2016 по 29.08.2019;
стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану відпустку в сумі 32  780,65 грн;
зобов`язати Апарат Верховної Ради України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Позовні вимоги мотивовані тим, що Апаратом Верховної Ради України протиправно, всупереч вимогам частини першої статті 83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), не виплачена грошова компенсація за всі невикористані дні щорічних відпусток за період роботи з 08.06.2016 по 29.08.2019.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 вересня 2022 року позов задоволено частково: 
визнано протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 08 червня 2016 року по 29 серпня 2019 року;
зобов`язано Апарат Верховної Ради України (код ЄДРПОУ 20064120; адреса: 01008, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 5) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 08 червня 2016 року по 29 серпня 2019 року; 
у задоволенні решти позовних вимог відмовлено;
вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
У поданій апеляційній скарзі Апарат Верховної Ради України із посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким закрити провадження у справі. 
Від позивача відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що не перешкоджає розгляду справи за наявними у ній матеріалами.
Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, справу розглянуто у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами на підставі пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Відповідно до статті 308 КАС України справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги Апарату Верховної Ради України. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги матеріали справи, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 у період з 08.06.2016 по 29.08.2019 працювала на посаді помічника консультанта народного депутата України Верховної Ради України восьмого скликання ОСОБА_2 (патронатна служба). За вказаний період роботи нею не використано 97 днів календарних днів щорічної основної відпустки.
06.02.2021 позивач звернулась до Апарату Верховної Ради України із заявою про виплату компенсації за невикористану відпуску, за результатами розгляду якої 16.02.2021 відповідачем повідомлено, що всі виплати помічникам-консультантам здійснюються тільки у межах загального фонду, який встановлюється народному депутату України, у зв`язку з чим з огляду на відсутність економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України восьмого скликання ОСОБА_2, Апарат Верховної Ради України позбавлений можливості нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку.
Вказуючи на протиправність зазначеної відмови, ОСОБА_1 звернулась до суду із даним позовом.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з протиправності відмови Апарату Верховної Ради України у нарахуванні та виплаті позивачеві грошової компенсації за всі невикористані нею дні щорічних відпусток за період роботи з 08.06.2016 по 29.08.2019, як такої, що суперечить положенням частини першої статті 83 КЗпП України та частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 №504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР).
Апеляційна скарга Апарату Верховної Ради мотивована неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Заявником зазначено про відсутність у переданому на вирішення суду спорі ознак справи адміністративної юрисдикції, оскільки позивач працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України без поширення дії Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон №889-VIII). Зазначене, за посиланням скаржника, виключає наявність у переданому на вирішення суду спору ознак спору з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження чи звільнення з публічної служби. Також апелянтом зазначено, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що Апарат Верховної Ради України не є роботодавцем по відношенню до позивача, у зв`язку з чим не є належним відповідачем у справі. Зауважено, що усі виплати заробітної плати, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток здійснюються виключно за рахунок та в межах загального фонду, встановленого народному депутату України для оплати праці помічників-консультантів народного депутата України та не можуть бути виплачені за рахунок інших бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України чи Апарату Верховної Ради України. Наголошено, що позивач не оскаржувала розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України про її звільнення, згідно з яким постановлено провести виплату компенсації за невикористану щорічну основну та додаткову відпустки в межах наявної економії фонду оплати праці народного депутата України. 
Відповідно до вимог статті 308 КАС України справа в апеляційному порядку переглядається в межах вимог та доводів Апарату Верховної Ради України. 
Колегія суддів апеляційного суду, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, погоджується із висновком суду щодо наявності підстав для задоволення позову в частині вимог про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за всі невикористані нею дні щорічної відпустки за період роботи з 08.06.2016 по 29.08.2019, з огляду на наступне. 
Так, аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо відсутності у переданому на вирішення суду спорі визначальних ознак справи адміністративної юрисдикції, колегія суддів виходить з наступного. 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
Публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Колегія суддів апеляційного суду зауважує, що наведене нормативне визначення поняття «публічна служба» різниться від подібного, яке було дано в пункті 15 частини першої статті 3 цього Кодексу в редакції до 15 грудня 2017 року, тільки тим, що з поняття «державна служба» виділено і додано окремо вид діяльності на посадах патронатної служби, які охоплюються поняттям публічної служби.
Відповідно до частини першої статті 92 Закону №889-VIII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, до посад патронатної служби належать посади радників, помічників, уповноважених та прес-секретаря Президента України, працівників секретаріатів Голови Верховної Ради України, його Першого заступника та заступника, працівників патронатних служб Прем`єр-міністра України та інших членів Кабінету Міністрів України, помічників-консультантів народних депутатів України, помічників та наукових консультантів суддів Конституційного Суду України, помічників суддів, а також посади патронатних служб в інших державних органах.
Таким чином, перебування позивача на посаді, яка відноситься до посад патронатної служби, не змінює публічно-правового характеру спору, що виник між позивачем та відповідачем з приводу її проходження чи звільнення, оскільки патронатна служба в державних органах в силу прямої вказівка вимог пункту 17 частини першої статті 4 КАС України відноситься до публічної служби, спори з приводу проходження чи звільнення з якої відносяться до юрисдикції адміністративних судів.
Аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права при вирішенні питання щодо наявності в Апарату Верховної Ради України обов`язку з виплати позивачеві компенсації за невикористані нею дні щорічної основної відпустки, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного. 
Згідно з частиною першою статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» від 17.11.1992 №2790-XII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №2790-XII) народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.
Відповідно до частини третьої статті 34 Закону №2790-XII помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах. Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.
Згідно з частиною першою статті 4.4 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 №379/95-ВР в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Положення) помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше.
За наявності підстав помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надаються додаткові відпустки, передбачені статтею 4 Закону України «Про відпустки» (частина третя статті 4.4 Положення). 
Положеннями Закону №379/95-ВР та Положення в редакціях, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин не було врегульовано питання щодо підстав та порядку виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток помічникам-консультантам народних депутатів України. 
Водночас частиною третьою статті 2 Закону №504/96-ВР передбачено, що право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.
Відповідно до частини другої статті 24 Закону №504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Положеннями статті 83 КЗпП України також передбачено, що заміна відпустки грошовою компенсацією не допускається, крім випадків звільнення працівника, який не використав відпустки.
Питання субсидіарного застосування норм трудового законодавства до правовідносин, пов`язаних із проходженням та звільненням з публічної служби, неодноразово було предметом розгляду Верховного Суду.
Так, у постановах від 15.03.2019 у справі №814/2594/16, від 07.08.2019 у справі №820/5122/17, від 16.04.2020 у справі №2а-5178/12/1470 Верховний Суд зазначив, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому субсидіарне застосування загальних норм можливе в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством на час звільнення позивача з посади помічника-консультанта народного депутата не було врегульовано питання виплати компенсації за невикористані дні оплачуваної відпустки, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин положень статей 2, 24 Закону №504/96-ВР» та статті 83 КЗпП України.
Зважаючи на викладене, позиція суду першої інстанції щодо наявності у позивача права на отримання грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у контексті розгляду даного спору є обґрунтованою.
Вказуючи на необґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо відсутності в Апарату Верховної Ради України обов`язку здійснювати нарахування та виплату такої компенсації з мотивів необхідності здійснення відповідних нарахувань особисто народним депутатом України в межах місячного фонду заробітної плати його помічників-консультантів, а також відсутності трудових відносин між позивачем та відповідачем, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Відповідно до частини третьої статті 34 Закону №379/95-ВР народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.
Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.
Особливості оплати праці помічника-консультанта народного депутата України визначені статтею 4.1 Положення, згідно з якою розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України. У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно: визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах; здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату; надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.
Зазначені норми права вказують на те, що народний депутат із загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата, встановленого Верховною Радою України, здійснює розподіл фонду саме заробітної плати помічників-консультантів та надає їм матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» до складових заробітної плати належать: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Згідно з підпунктом 2.2.12 пункту 2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 №5, суми грошових компенсацій у разі невикористання відпусток є платою за невідпрацьований час.
Таким чином грошова компенсація за невикористані дні оплачуваної відпустки на час звільнення позивача з посади помічника-консультанта не була віднесена до виплат, розподіл яких здійснює народний депутат із загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата.
Відповідно до пункту 1 розділу І Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25.08.2011 №769, Апарат Верховної Ради України є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.
До повноважень Апарату Верховної Ради України у сфері фінансового та матеріально-технічного забезпечення діяльності Верховної Ради України, згідно з підпунктами 1, 5 пункту 10 вказаного Положення, належить, зокрема, забезпечення фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України, а також забезпечення в установленому порядку належних умов праці, соціально-побутові та житлові умови народним депутатам України, працівникам Апарату.
Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що саме на Апарат Верховної Ради України покладені повноваження кадрового та фінансового забезпечення прикріплених помічників-консультантів народного депутата України, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі. Тобто, саме Апарат Верховної Ради України здійснює виплату заробітної плати та інших виплат таким помічникам-консультантам, а народні депутати України здійснюють виключно визначення кількості помічників-консультантів, з огляду на розмір загального фонду, які встановлюються для оплати праці, та розподіл (не виплату) їх місячного фонду заробітної плати. 
З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності у відповідача обов`язку з виплати позивачеві грошової компенсації за всі невикористані нею дні оплачуваної відпустки за рахунок видатків Апарату Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України.
Колегія суддів наголошує також на тому, що виплата роботодавцем працівнику грошової компенсації за невикористану оплачувану відпустку при звільненні з роботи є однією із основних державних соціальних гарантій, закріплених на законодавчому рівні у Законі України «Про відпустки» та Кодексі законів про працю України, а її виплата не може ставитись у залежність від наявності відповідного фонду чи бюджетних призначень на здійснення фінансового обслуговування помічників-консультантів народних депутатів.
Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету.
У рішенні від 09.07.2007 №6-рп/2007 Конституційний Суд України  зазначив, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. Інакше всі негативні наслідки відсутності такого механізму покладаються на державу.
За встановлених обставин справи та наведеного правового регулювання висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання Апарату Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 08.06.2016 по 29.08.2019 є обґрунтованим.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції в частині задоволення позову не спростовують.
Обставини справи судом першої інстанції встановлено правильно. Порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не допущено. 
За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 241, 242, 311, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 вересня 2022 року у справі №640/4567/22  - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Cуддя-доповідач                                                                       С.Б. Шелест
Судді                                                                                           А.М. Горяйнов
                                                                                                    О.Є. Пилипенко