ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2023 року	Львів	Справа № 260/3945/22 пров. № А/857/17716/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :
головуючого судді:                                      Гуляка В.В.
суддів:                                                          Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ),
на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2022 року (суддя – Калинич Я.М., час ухвалення – не зазначено, місце ухвалення – м.Ужгород, дата складення повного тексту – не зазначено), 
в адміністративній справі №260/3945/22 за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ),
про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів, 

                                                             встановив: 

У жовтні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ), в якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплату позивачу в день виключення зі списків частини (30.12.2021) одноразової грошової допомоги при звільнені;  2) стягнути з відповідача, виплатити позивачу середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 30.12.2021 по 13.09.2022 року.
Відповідач позовних вимог не визнав, подавши до суду першої інстанції відзив на позовну заяву. Просив відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю. 
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 10.11.2022 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ), яка полягає у не проведенні повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні. Стягнуто з НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.12.2021 року по 14.09.2022 року в сумі 30983,92 грн. Стягнути на користь позивача судові витрати в сумі 992,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та таким, що не ґрунтується на вимогах закону і не відповідає обставинам, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає про те, що судом 1-ї інстанції залишено поза увагою факт пропущення позивачем строків звернення до адміністративного суду, оскільки до позовних вимог необхідно застосовувати місячний строк звернення до суду, початком перебігу якого є день остаточного розрахунку та день звільнення з військової служби. Вважає скаржник, що судом першої інстанції допущено порушення і при обрахунку середнього заробітку, який присуджено з відповідача на користь позивача, вважаючи, що виплата позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з невчасною виплатою одноразової грошової допомоги при звільнені (вказана виплата не входить до структури грошового забезпечення військовослужбовців). Зазначає, що одноразова грошова допомога при звільненні не входить до грошового забезпечення військовослужбовця, оскільки лише при звільненні військовослужбовця з військової служби настає право на отримання даної виплати та здійснюється її виплата. Отже, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з невчасною виплатою одноразової грошової винагороди при звільненні є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. При цьому апелянт вважає обґрунтованим розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.12.2021 року по 14.09.2022 року у розмірі 3466,77 грн.
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 10.11.2022 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому зазначає, що оскаржене відповідачем рішення суду є законним та обґрунтованим, а  апеляційна скарга безпідставною і такою, що до задоволення не підлягає. Просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, залишивши апеляційну скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 

Судом встановлено такі фактичні обставини справи.
Позивач ОСОБА_1 проходив військову службу в Державній прикордонній службі України.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №601-ОС позивач з 30.12.2021 року виключений зі списків особового складу загону (а.с.8).
На адвокатський запит від 01.09.2022 року за вих№178 про надання інформації щодо того, чи виплачувалась ОСОБА_1 одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 5 календарних років служби? Якщо виплата була проведена, то коли фактично він її отримав? У разі не проведення виплати, прошу її провести та повідомити у зв`язку із чим така не була проведена при виключенні із списків прикордонного загону? В який термін буде проведена виплата (дата) та розмір одноразової грошової допомоги, що буде виплачена? НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України надав інформацію від 07.09.2022 за №11/7743-22-Вих про те, що відповідно до виключення зі списків особового складу ОСОБА_1 в наказ було внесено зміни наказом 615-ос від 30.08.2022 року, а саме, про виплату одноразової допомоги при звільненні за 5 повних календарних років в сумі 30986,50 грн. після утримання військового збору сума становить 30521,70 гри. та буде проведена до 15 вересня 2022 року (а.с.11,12).
Отже, на момент виключення зі списків особового складу ОСОБА_1 не було проведено повного розрахунку, а саме, не було виплачено 30986,50 грн. одноразової допомоги при звільненні.
Вказані кошти надійшли на банківський рахунок ОСОБА_1 14.09.2022, що підтверджується копією виписки з банківського рахунку позивача (а.с.13).
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплату позивачу в день виключення зі списків частини одноразової грошової допомоги при звільнені, позивач звернувся із цим позовом до суду. 

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що за встановлених у справі обставин наявні підстави для задоволення позовних вимог із врахуванням пропорційності у розмірі грошового забезпечення.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та рішенню суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується з наведеним вище висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне. 
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
У розглядуваних правовідносинах колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. 
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. 
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 
Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. 
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. 
Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. 
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано Кодексом законів про працю України. 
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування положень статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби. 
Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постановах від 01.03.2018 року у справі №806/1899/17 та від 31.05.2018 року у справі №823/1023/16. 
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. 
Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові від 06.02.2020р. (справа №806/305/17). 
Крім цього, у постанові від 15.09.2015р. (справа №21-1765а15) Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. 
Колегія суддів також звертає увагу на те, що Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012р. №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України, вказав на те, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Колегія суддів зазначає, що відповідно ч.2 ст.116 КЗпП України відповідач зобов`язаний був виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні у повному обсязі у день звільнення 30.12.2021, проте виконав свій обов`язок лише 14.09.2022. Таким чином,  оскільки позивачу як військовослужбовцю (працівникові) не була виплачена належна йому у день звільнення одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 5 календарних років служби, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь період затримки розрахунку є правомірними. 
Стягнення такого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є можливим за наявності двох умов, а саме: - факту невиплати належних працівникові сум при звільненні; - факту проведення з працівником остаточного розрахунку. 
Матеріалами розглядуваної справи підтверджується, що станом на час пред`явлення до суду цього адміністративного позову із позивачем проведено остаточний розрахунок, зокрема, відповідач виплатив позивачу 14.09.2022 року одноразову грошову допомогу при звільненні. 
Така бездіяльність відповідача не відповідає приписам ч. 2 ст. 2 КАС України, а тому суд першої інстанції правильно вважав, що позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні та стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 30.12.2021 р. по день розрахунку 14.09.2022 р. є обґрунтованими та необхідність задоволення у цій частині позовних вимог.
Щодо розрахунку суми стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати колегія суддів враховує наступне. 
Згідно зі ст.27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. 
Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати №100 від 08.02.1995 року (далі постанова №100). 
Відповідно до п.2 цієї постанови, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. 
Згідно п.5 цього ж Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. 
Пунктом 8 цього ж Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. 
Оскільки позивача звільнено з військової служби – Державної прикордонної служби України  30.12.2021, а виплата одноразової грошової допомоги при звільненні здійснена лише 14.09.2022, строк затримки розрахунку складає - 257 днів. 
Згідно відомостей, що наведені у довідці НОМЕР_1 прикордонного загону №124 від 01.11.2022
розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні два місяці перед звільненням (дата звільнення 30.12.2021) становив: жовтень, листопад 2021 року по 12208,68 грн (а.с.64).
Кількість календарних днів за жовтень-листопад 2021 року складає 61.
Відтак, для обчислення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні необхідно застосовувати показник 400,28 грн в день (12208,68 + 12208,68) грн/61 календарний день).
Таким чином встановлено, що середній заробіток за час затримки розрахунку складає 102871,96 грн. (400,28 х 257), що значно перевищує розмір невчасно виплачених сум (30521,70 грн). 
Отже, суд першої інстанції вірно вважав за необхідне застосування до даних правовідносин принцип справедливості та співмірності, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника. 
Так, застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
За висновками Великої Палати Верховного Суду зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно дост.117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника.
При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Вказаний підхід застосований Верховним Судом під час вирішення справи №806/2473/18 в постанові від 30.10.2019 року.
Зокрема, істотність частки одноразової грошової допомоги при звільненні у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 30986,50 грн. (сума одноразової грошової допомоги при звільненні) / 102871,96 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) * 100 = 30,12%.
Денна сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 30,12%, становить: 400,28 (середня заробітна плата позивача за один день) х 30,12% = 120,56 грн.
Тому, за 257 календарних дні затримки розрахунку грошова компенсація середнього заробітку за цей час затримки розрахунку складає 30983,92 грн. (120,56 грн. х 257 дні).
Враховуючи наведене, окружний суд обґрунтовано вважав, що ефективним способом відновлення порушених відповідачем прав позивача буде стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.12.2021 року по 14.09.2022 року в розмірі 30983,92 грн.
Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду першої інстанції не спростовують, а зводяться до їх переоцінки та незгоди з ними, а отже є безпідставними. 
Щодо доводів апеляційної скарги про пропуск позивачем строку звернення до суду, то колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Частиною другою цієї статті визначено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Так, згідно положень ч.ч. 1, 2 ст.122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною 5 статті 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Визначені законодавцем строки звернення до суду є однаковими для всіх учасників справи, що є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 14.09.2022 на адвокатське звернення про надання інформації від 01.09.2022 вих №178 відповідачем було виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 30986,50 грн (після утримання військового збору сума становить 30521,70 грн.
Водночас, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , оскаржуючи дії відповідача щодо визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплату в день виключення зі списків частини одноразової грошової допомоги при звільнені та стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 30.12.2021 по 13.09.2022 року, звернувся до суду з цим адміністративним позовом 07.10.2022 року.
Таким чином, за встановлених судом обставин позивач дізнався про порушення свого права та в строк, передбачений ч.5 ст.122 КАС України, звернувся за захистом до адміністративного суду, що не спростовано доводами апеляційної скарги.
З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд  

                                                           постановив: 

Апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) – залишити без задоволення. 
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2022 року в адміністративній справі №260/3945/22 за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	Р. Й. Коваль