УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
13 лютого 2023 року
м. Київ
 
справа № 754/16732/21
провадження № 61-1066ск23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 8 серпня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про відшкодування майнової та моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2021 року  ОСОБА_1 звернувся з позовом до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про відшкодування майнової та моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог вказував, що за заявою третьої особи 12 вересня 2016 року рішенням Відділу з питань реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації його знято з  реєстрації місця проживання в квартирі АДРЕСА_1 , в якій він мешкав з 1986 року.
Зазначав, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням, проте таких документів Деснянській районній в місті Києві державній адміністрації третьою особою не надано, що підтверджується рішенням Деснянського районного суду міста Києва 
від 17 квітня 2019 року у справі № 754/16655/18.
Вказував, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17 квітня 2019 року у справі № 754/16655/18 встановлено, що рішення Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про зняття з реєстрації місця проживання  ОСОБА_1 незаконне, проте повернутися в свою квартиру він не зміг, оскільки там вже мешкали інші особи.
До ухвалення рішення Деснянським районним судом міста Києва 11 червня 2020 року у справі № 754/3351/19 та набрання ним законної сили він був вимушений проживати в чужих квартирах, у тому числі орендованих, у зв`язку з чим поніс збитки, зокрема, в розмірі оренди житла за цей період. 
Підтвердженням витрат на оренду стороннього житла слугують копії договорів на оренду та розписки про оплату оренди на загальну суму 114 550 грн.
Крім того, під час захоплення квартири його майно знищено, квартира фактично перетворена в приміщення, не придатне для постійного проживання.
Разом з майновою шкодою йому спричинено і моральну шкоду, яка полягає у порушенні його права власності. Вказує, що зазнав душевних і фізичних страждань у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього внаслідок захоплення його квартири з розграбуванням майна, нанесенні йому тілесних ушкоджень, в переживаннях щодо погіршення здоров`я, відсутністю можливості мати нормальні життєві зв`язки. 
За таких обставин визначив розмір моральної шкоди позивач у сумі 648 000 грн.
У лютому 2022 року ОСОБА_1 подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просив стягнути на його користь з відповідача загальнообов`язковий податок на доходи фізичних осіб у розмірі 18 відсотків від суми присудженої йому судом компенсації за майнову та моральну шкоду.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 8 серпня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 8 серпня 2022 року - без змін.
Не погоджуючись з рішенням Деснянського районного суду міста Києва 
від 8 серпня 2022 року та постановою Київського апеляційного суду 
від 12 грудня 2022 року, ОСОБА_1 23 січня 2023 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.
До касаційної скарги додано клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень, обґрунтоване отриманням копії постанови Київського апеляційного суду 6 січня 2023 року. На підтвердження зазначеного заявником додано копію конверта, в якому апеляційним судом направлено копію оскаржуваної постанови.
Відповідно до статті 390 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.
Розглянувши клопотання, касаційний суд дійшов висновку, щовказана заявником причина пропуску строку на касаційне оскарження судового рішення підтверджена наданим доказом, що свідчить про пропуск процесуального строку з поважних причин.
Встановлені обставини є підставою для задоволення клопотання і поновлення  ОСОБА_1 строку на касаційне оскарженнярішення Деснянського районного суду міста Києва від 8 серпня 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року, оскільки касаційна скарга подана заявником протягом тридцяти днів з дня отримання копії оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
Підставою касаційного оскарження рішення Деснянського районного суду міста Києва від 8 серпня 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року заявник вказує неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати 
Верховного Суду від 1 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц 
(провадження № 14-714цс19), від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а 
(провадження № 11-1207апп19), у постановах Верховного Суду від 9 листопада 2018 року у справі № 263/15749/16-а (провадження № К/9901/19025/18), 
від 30 серпня 2022 року у справі № 440/994/20 
(провадження № К/9901/30587/20), від 26 лютого 2020 року 
у справі № 372/4399/15-ц (провадження № 61-14355св18), від 6 лютого 2019 року у справі № 718/447/16-ц (провадження № 61-11452св18), від 3 серпня 2022 року у справі № 607/11755/20 (провадження № 61-13672св21), від 9 листопада 2022 року у справі № 552/3929/20 (провадження № 61-1383св21), від 2 грудня 2020 року у справі № 638/14008/17 (провадження № 61-48237св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 823/782/16 (провадження № К/9901/13886/18) 
(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Крім того, підставою касаційного оскарження судових рішень заявник визначає недослідження судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції.
Ухвалюючи рішення і відмовляючи у задоволенні позову, Деснянський районний суд міста Києва виходив з того, що суду позивачем не надано жодних доказів на підтвердження наявності факту причинного зв`язку між шкодою у визначеному позивачем розмірі і протиправними діями відповідача, його вини.
Судом першої інстанції зауважено, що зняття особи з реєстрації місця проживання жодним чином не означає, що вказане є рішенням про припинення права власності особи на житло. При цьому судом враховані пояснення самого ОСОБА_1 про те, що після зняття його з реєстрації він проживав у спірній квартирі, з якої його виселяли примусово не працівники відповідача.
За таких обставин суд першої інстанції зазначив, що відповідач та його представники жодним чином не приймали участі у створені позивачу перешкод у проживанні в квартирі, не виселяли його, що змусило позивача винаймати інше житло.
Також суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_1 не надано достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань безпосередньо відповідачем.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позивачем позовних вимог.
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд вважав, що судом першої інстанції не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Київський апеляційний суд зазначив, що підставою цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи саму шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, та причинно-наслідковий зв`язок між ними.
При цьому виключно визнання незаконним рішення Деснянської районної 
в місті Києві державної адміністрації про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 рішенням Деснянського районного суду міста Києва 
від 17 квітня 2019 року у справі № 754/16655/18 не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено наявності причинно-наслідкового зв`язку між діянням відповідача та шкодою.
Суд апеляційної інстанції зауважив, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості заявлених вимог покладається на позивача, який має надати докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто заподіяв шкоду, та причинного зв`язку такої поведінки із заподіяною шкодою. Для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння шкоди позивачеві необхідно довести наявність усієї сукупності вищезазначених умов, які необхідні для відшкодування шкоди, тоді як відсутність хоча б однієї з цих умов виключає настання відповідальності.
Київський апеляційний суд також зазначив, що рішенням суду від 15 березня 2017 року і додатковим рішенням цього суду від 8 вересня 2017 року у справі № 754/12198/16-ц та рішенням від 11 червня 2020 року у справі № 754/3351/19 протиправність дій саме Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації не встановлена.
Судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи встановлено, що 12 вересня 2016 року рішенням Відділу з питань реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації ОСОБА_1 знятий з реєстрації місця проживання 
в квартирі АДРЕСА_1 , в якій він мешкає з 1986 року, за заявою третьої особи.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17 квітня 2019 року у справі № 754/16655/18 визнано рішення і дії Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації щодо зняття з реєстрації місця проживання 
в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_1 незаконними.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17 квітня 2019 року у справі № 754/3351/19, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 9 листопада 2020 року, визнано недійсним договір 
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 19 жовтня 2016 року, зареєстрований в реєстрі за № 843, укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Визнано незаконними рішення і дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С. І. щодо ухвалення рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно, індексний номер 31987344, від 21 жовтня 2016 року та внесення запису за даним рішенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 жовтня 2016 року про реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 . 
Витребувано від ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .
Постановою Верховного Суду від 7 квітня 2021 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 9 листопада 2020 року у справі № 754/3351/19 залишено без змін.
У справі № 754/3351/19 встановлено, що 7 вересня 2005 року Відкритим акціонерним товариством (далі - ВАТ) Банк «БІГ Енергія» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 11/01-09-2005, відповідно до умов якого банк надав позивачу кредит.
7 вересня 2005 року ВАТ Банк «БІГ Енергія» (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодавець на забезпечення своєчасного та повного виконання своїх зобов`язань за кредитним договором (основна сума кредиту, відсотки за його використання, пеня (неустойка) передав в іпотеку іпотекодержателю належну іпотекодавцю на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .
Згідно з пунктом 1.3 договору іпотеки предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної ради міста Києва 23 березня 1998 року, згідно з розпорядженням (наказом) 
від 23 березня 1998 року № 2832 та зареєстрованого Бюро технічної інвентаризації міста Києва 20 квітня 1998 року за реєстровим № 1779.
На підставі договору купівлі-продажу права вимоги від 27 грудня 2013 року право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки передано від ВАТ Банк «БІГ Енергія» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія».
Відповідно до умов договору відступлення права вимоги за договором іпотеки 
від 21 липня 2016 року, реєстровий № 602, укладеного ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (первісний іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Фінансова компанія «Гровінг Стейт» (новий іпотекодержатель), первісний іпотекодержатель відступив новому іпотекодержателю всі права вимоги за кредитним договором від 7 вересня 2005 року № 11/01-09-2005 разом з додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, додатками, змінами і доповненнями, укладеним ВАТ Банк «БІГ Енергія» та ОСОБА_1 . 
Первісний іпотекодержатель відступив, а новий іпотекодержатель набув прав первісного іпотекодержателя, належних первісному іпотекодержателю згідно з договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим П. Ю. 7 вересня 2005 року за реєстровим № 2646, разом з додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, додатками, змінами і доповненнями та викладеними у новій редакції (у разі їх наявності), укладеними банком та ОСОБА_1 
21 липня 2016 року ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» та ОСОБА_2 укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, реєстровий № 605, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» (первісний іпотекодержатель) відступив ОСОБА_2 (новому іпотекодержателю) всі права вимоги за кредитним договором від 7 вересня 2005 року № 11/01-09-2005 разом з додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, додатками, змінами і доповненнями, укладеними ВАТ Банк «БІГ Енергія» та ОСОБА_1 . 
Первісний іпотекодержатель відступив, а новий іпотекодержатель набув прав первісного іпотекодержателя, належних первісному іпотекодержателю згідно з договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим П. Ю. 7 вересня 2005 року за реєстровим № 2646, разом з додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, додатками, змінами і доповненнями, укладеними банком та ОСОБА_1 
7 вересня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С. І. видано свідоцтво, відповідно до якого вона 22 липня 2015 року передала ОСОБА_1 заяву ОСОБА_2 про укладення нею договору про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, і ОСОБА_2 просить повернути їй суму боргу у розмірі 843 569,99 грн, який складається із заборгованості за кредитом та процентами, протягом тридцяти днів з моменту отримання вимоги про повернення боргу. Попереджає, що у випадку неповернення боргу вона буде вимушена звернути стягнення на предмет іпотеки у безспірному порядку на підставі виконавчого напису або зареєструвати за собою право власності на предмет іпотеки згідно 
статті 37 Закону «Про іпотеку», або продати предмет іпотеки згідно 
статті 38 Закону «Про іпотеку».
7 вересня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С. І. здійснено державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації за громадянкою Російської Федерації ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно - квартиру 
АДРЕСА_1 . Підставою виникнення права власності зазначено дублікат договору іпотеки, посвідчений 7 вересня 2005 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим П. Ю., договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки.
19 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С. І. скасовано реєстрацію права власності на квартиру  АДРЕСА_1 .
19 жовтня 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С. І., відповідно до умов якого продавець продала, а покупець придбав квартиру АДРЕСА_1 .
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 29 травня 2017 року, укладеного ОСОБА_3 (продавцем) та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (покупцями), продавець передав, а покупці прийняли у власність в рівних частках кожний належну продавцю на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . Право спільної часткової власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 29 травня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. на підставі договору купівлі-продажу.
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 6 грудня 2017 року 
у справі № 754/12198/16 додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 8 вересня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення. 
Визнано протиправними та незаконними дії і рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С. І. щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно 
від 9 вересня 2016 року та внесення запису за даним рішенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 7 вересня 2016 року про реєстрацію права власності громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 на квартиру  АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1021789480000), номер запису про право власності 16300412.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі статтею 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
На позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків. При цьому важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки.
Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (частина друга статті 22 ЦК України).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 обґрунтовував своє право на відшкодування майнової шкоди необхідністю винаймати інше житло для проживання та сплачувати за нього орендну плату.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування майнової шкоди, суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, правильно виходили з відсутності правових підстав для задоволення позову у цій частині, оскільки встановили, що ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між шкодою у визначеному розмірі і протиправними діями відповідача.
Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.
При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).
Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частин першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 обґрунтовував своє право на відшкодування моральної шкоди протиправною поведінкою щодо нього внаслідок захоплення його квартири з розграбуванням майна, нанесенні йому тілесних ушкоджень.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив з того, що оскільки позивач не довів належними та достатніми доказами наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями Відділу з питань реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації та настанням тих негативних наслідків, про які вказує позивач, правові підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.
Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що не відноситься до визначених статтею 400 ЦПК України повноважень касаційного суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року 
у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Посилання заявника на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду 
від 1 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19), від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а 
(провадження № 11-1207апп19), у постановах Верховного Суду від 9 листопада 2018 року у справі № 263/15749/16-а (провадження № К/9901/19025/18), 
від 30 серпня 2022 року у справі № 440/994/20 
(провадження № К/9901/30587/20), від 26 лютого 2020 року 
у справі № 372/4399/15-ц (провадження № 61-14355св18), від 6 лютого 2019 року у справі № 718/447/16-ц (провадження № 61-11452св18), від 3 серпня 2022 року у справі № 607/11755/20 (провадження № 61-13672св21), від 9 листопада 2022 року у справі № 552/3929/20 (провадження № 61-1383св21), від 2 грудня 2020 року у справі № 638/14008/17 (провадження № 61-48237св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 823/782/16 (провадження № К/9901/13886/18), відхиляються касаційним судом, оскільки встановлені судами у вказаних справах обставини не є подібними правовідносинам, які виникли між сторонами у справі № 754/16732/21.
Підставою касаційного оскарження рішення Деснянського районного суду міста Києва від 8 серпня 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року заявник також визначає недослідження судами першої та апеляційної інстанцій зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Проте такі посилання заявника як на підставу касаційного оскарження судових рішень не приймаються судом касаційної інстанції, оскільки заявлена у касаційній скарзі підстава касаційного оскарження, передбачена 
пунктом 1 частини другої статті 389 цього Кодексу, є необґрунтованою 
(пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга  ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 8 серпня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Оскільки оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими, ухваленими з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 8 серпня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року суд відмовляє.
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Поновити  ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Деснянського районного суду міста Києва від 8 серпня 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року. 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 8 серпня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про відшкодування майнової та моральної шкоди.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                                        С. О. Карпенко 
В. М. Ігнатенко 
В. А. Стрільчук