ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/20887/21                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Арсірій Р.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  21 грудня 2022 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого-судді: Черпіцької Л.Т., суддів: Пилипенко О.Є., Собківа Я.М. за участю секретаря: Висоцького А.М. розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від "02" червня 2022 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування ППР,-
В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення №0015395-2408-2658 ГУ ДПС у м. Києві від 04.03.2021, яким позивачу визначено суму грошового зобов`язання за платежем «транспортний податок з фізичних осіб» за 2021 рік у розмірі 25000,00 грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що зважаючи на норми чинного податкового законодавства та керуючись Методикою визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, затвердженою Постановою Кабінету Міністрів України № 66 від 18.02.2016 року, на сайті Міністерства економічного розвитку і торгівлі України було встановлено, що легковий автомобіль марки MASERATI, модель LEVANTE, 2018 року випуску, тип пального В бензин, об`єм двигуна 2979 см. куб відсутній у переліку автомобілів, які є об`єктом оподаткування транспортним податком у 2021 році. Тому, оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки з урахуванням вимог чинного законодавства, належний позивачу транспортний засіб не являється об`єктом оподаткування. Також позивач зазначила, що податкове повідомленні-рішенні №0015395-2408-2658 направлено на не правильну адресу позивача, чим порушено вимоги ст. 42 ПК України.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від "02" червня 2022 р. визнано протиправним і скасовано податкове повідомлення-рішення №0015395-2408-2658 ГУ ДПС у м. Києві від 04 березня 2021 року, яким визначено ОСОБА_1 суму грошового зобов`язання за платежем «транспортний податок з фізичних осіб» за 2021 рік, у розмірі 25 000, 00 грн.
Також стягнуто з Головного управління Державної Податкової Служби у місті Києві на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 5 000, 00 грн.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що транспортний засіб, який зареєстрований за позивачем не є об`єктом оподаткування транспортним податком в розумінні п. п. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 Податкового кодексу України, оскільки технічні характеристики транспортного засобу Maserati Levante 2018 року випуску не співпадають з технічними характеристиками автомобілів, вказаних у Переліку автомобілів, які підлягають оподаткуванню транспортним податком у 2021 році, а саме: транспортний засіб позивача має менший об`єм двигуна, ніж встановлений у Переліку та не містить позначення «S GranSport» у назві моделі, та інший рік випуску, тобто Maserati Levante 2018 року випуску відсутня в Переліку автомобілів, які підлягають оподаткуванню транспортним податком у 2021 році, тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Також суд першої інстанції, оцінивши обставини цієї справи та надані представником позивача докази щодо витрат на професійну правничу допомогу в їх сукупності, а також беручи до уваги заперечення відповідачем розміру витрат на професійну правничу допомогу, дійшов висновку про необхідність зменшення таких витрат до 5 000 грн.
Відповідач, не погоджуючись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та недотримання норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити. 
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що висновки суду першої інстанції про те, що транспортний засіб, якій належить позивачу, має менший об`єм двигуна ніж аналогічний транспортний засіб, зазначений в Переліку, є необґрунтованими, оскільки об`єм циліндрів двигуна транспортного засобу позивача (2967 см. куб.) округлюється до 3000 см. куб., тобто співпадає з технічними характеристиками транспортного засобу, який є об`єктом оподаткування. 
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на необґрунтованості доводів скаржника і правильності висновків суду першої інстанції.
Також позивач у відзиві просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 10000 грн.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 2018 являється власником колісного транспортного засобу марки MASERATI, модель LEVANTE, 2018 року випуску, тип пального «В» бензин, об`єм двигуна 2979 м.куб., що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 від 27.06.2018.
04 березня 2021 року Головним управлінням Державної податкової служби України прийнято податкове повідомлення-рішення №0015395-2408-2658, яким визначено позивачу суму грошового зобов`язання за платежем «транспортний податок з фізичних осіб» за 2021 рік у розмірі 25000,00 грн.
Не погоджуючись із спірним податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся із даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам скаржника, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються Податковим кодексом України.
Згідно п. п. 14.1.157 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податкове повідомлення-рішення - це письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов`язок платника податків сплатити суму грошового зобов`язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності.
Відповідно до пункту 58.3 статті 58 Податкового кодексу України податкове повідомлення-рішення вважається належним чином врученим платнику податків (крім фізичних осіб), якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу. Податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг. У разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення. У разі якщо вручити податкове повідомлення-рішення неможливо через помилку, допущену контролюючим органом, податкове повідомлення-рішення вважається таким, що не вручено платнику податків.
Згідно п. 42.1, 42.2 ст. 42 Податкового кодексу України податкові повідомлення - рішення, податкові вимоги або інші документи, адресовані контролюючим органом платнику податків, повинні бути складені у письмовій формі, відповідним чином підписані та у випадках, передбачених законодавством, завірені печаткою такого контролюючого органу. Документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
Згідно з п. п. 267.1.1, п. 267.1, ст. 267 Податкового Кодексу України платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об`єктами оподаткування.
Відповідно до п. 267.4. ст. 267 Податкового Кодексу України ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об`єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.
За приписами п. п. 267.2.1, п. 267.2 ст. 267 Податкового Кодексу України об`єктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 375 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.
Така вартість визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику економічного, соціального розвитку і торгівлі, за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, станом на 1 січня податкового (звітного) року виходячи з марки, моделі, року випуску, об`єму циліндрів двигуна, типу пального.
Методика визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.2016 року N 66 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 21.06.2017 р. N 428), (далі - Методика), встановлює механізм визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів для цілей віднесення таких автомобілів до об`єктів оподаткування транспортним податком.
Пунктом 2 Методики визначено, що середньоринкова вартість автомобіля розраховується за методом аналогії цін ідентичних автомобілів за такою формулою: С ср = Ц н х (Г / 100), де Ц н - ціна нового транспортного засобу в Україні з урахуванням марки, моделі, об`єму циліндрів двигуна, типу пального; Г - коефіцієнт коригування ринкової ціни транспортних засобів з урахуванням строку експлуатації транспортних засобів у роках згідно з додатком 1 до Порядку визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 квітня 2013 року N 403.
Джерелом інформації для визначення ціни нового автомобіля є офіційні прайс-листи виробників (дилерів) (п. 3 Методики).
Інформація про ціни нового автомобіля з урахуванням марки, моделі, об`єму циліндрів двигуна, типу пального подається до 10 січня базового податкового (звітного) періоду (року) державним підприємством «Держзовнішінформ» до Мінекономрозвитку (пункт 4 Методики).
Аналіз наведених положень Податкового кодексу України, Методики та Порядку визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів свідчить, що для визнання автомобіля об`єктом оподаткування транспортним податком з фізичних осіб до уваги береться, зокрема середньоринкова вартість такого автомобіля, яка визначається статистичними методами з урахуванням певних ознак, параметрів і характеристик транспортного засобу та встановлюється, виключно, Мінекономрозвитку.
Отже, перелік легкових автомобілів, які є об`єктом оподаткування у відповідному році (з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 375 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року), із зазначенням марки, моделі, року випуску, об`єму циліндрів двигуна, типу пального, розміщується на офіційному веб-сайті центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику економічного, соціального розвитку і торгівлі.
Обов`язок щодо визначення середньоринкової вартості транспортного засобу законодавець покладає на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку, у той час як межі повноважень податкового органу полягають виключно у прийнятті податкового повідомлення-рішення на підставі розміщеної на офіційному веб-сайті Мінекономрозвитку інформації про автомобілі, які є об`єктом оподаткування транспортним податком.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 12.06.2018 у справі N 813/3965/17, від 29.03.2018 у справі 820/4876/17.
Відповідно до п. п. 267.6.3 п. 267.6 ст. 267 Податкового кодексу України, з 1 квітня 2015 року органи внутрішніх справ зобов`язані щомісяця у десятиденний строк після закінчення календарного місяця подавати контролюючим органам відомості, необхідні для розрахунку та справляння податку фізичними та юридичними особами, за місцем реєстрації об`єкта оподаткування станом на перше число відповідного місяця
Отже, підставою для прийняття відповідачем податкового повідомлення-рішення є отримана від Мінекономрозвитку податковим органом інформація про автомобіль позивача, яка розрахована у відповідності до вищенаведеної Методики.
Згідно з «Переліком легкових автомобілів, які підлягають оподаткуванню транспортним податком у 2021 році», розміщеного на офіційному веб-сайті Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (Міністерства економіки України), визначених Мінекономрозвитком і розміщеного в мережі інтернет за відповідним посиланням, автомобілі марки Maserati представлені в наступних моделях, а саме:
- Maserati Levante S GranSport (2019) до 2 років 3,0 бензин
- Maserati Levante GTS (2020) - Grigio Maratea - Cuoio до 3 років 3,0 бензин
- Maserati Levante GTS (2020) - Bin Emozione - Rosso with Amman stitching до 4 років 3,0 бензин.
- Maserati Levante Trofeo до 5 років 3,0 бензин
- Maserati Quattroporte до 1 року 3,0 бензин
-Maserati GranTurismo (GT 4.2 AT) до 2 років 4,2 бензин
- Maserati GranTurismo (GT S 4.7 AT) до 2 років 4,7 бензин
- Maserati GranCabrio до 2 років 5,0 бензин
Суд першої інстанції правильно зазначив, що єдиним належним та допустимим доказом правомірності дій відповідача може бути наявність відомостей про автомобіль з такими характеристиками як у автомобіля позивача в наведеному Переліку.
Проте, технічні характеристики легкових автомобілів, зазначених у вказаному переліку, не співпадають з технічними характеристиками автомобіля позивача, оскільки відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, позивач є власником автомобіля марки MASERATI, модель LEVANTE, 2018 року випуску, тип пального «В» бензин, об`єм двигуна 2979 м. куб.
Суд першої інстанції встановив, що технічні характеристики легкового автомобіля, зазначеного у вказаному переліку, не співпадають з технічними характеристиками автомобіля позивача, оскільки відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу позивач є власником автомобіля марки MASERATI, модель LEVANTE, 2018 року випуску, тип пального «В» бензин, об`єм двигуна 2979 м. куб, а саме: має менший об`єм двигуна, ніж встановлений у Переліку та не містить позначення « S GranSport» у назві моделі, та рік випуску інший.
Тобто, суд першої інстанції дійшов висновку, що транспортний засіб Maserati Levante 2018 року випуску, який належить позивачу, відсутній в Переліку автомобілів, які підлягають оподаткуванню транспортним податком у 2021 році, тому такий автомобіль не є об`єктом оподаткування у 2021 році.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність дій податкового органу щодо нарахування в 2021 році грошового зобов`язання з транспортного податку, оскільки належний позивачу автомобіль не міститься в Переліку легкових автомобілів, які є об`єктом оподаткування у відповідному році.
Водночас, колегія суддів зазначає, що висновки суду першої інстанції про те, що автомобіль позивача має менший об`єм двигуна (2979 см. куб.), ніж встановлений у Переліку (3,0 см. куб.), також узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 5 листопада 2018 року у справі №822/2687/17.
Причому, відступ Судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в постанові від 20.06.2022 у справі №826/15940/18 від такої позиції Верховного Суду та формування нового висновку щодо застосування загальноприйнятого позначення об`єму двигуна у літрах, а не його детальних технічних характеристик у кубічних сантиметрах, не впливає на правильність висновків суду першої інстанції під час вирішення справи, яка розглядається, оскільки на час розгляду цієї справи такої правової позиції Верховного Суду не існувало.
Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.
Крім того, аналізуючи всі доводи учасників справи, апеляційний суд враховує висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.
Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з Головного управління Державної Податкової Служби у місті Києві на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн відповідачем не оскаржується, а тому не предметом апеляційного перегляду.
Щодо відшкодування позивачу за рахунок відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн в суді апеляційної інстанції колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Згідно з частинами 1-5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи.
На підтвердження понесення витрат на правову допомогу, позивачем надано копії: Договору про надання правової (правничої) допомоги від 03.01.2021 N 01/07-03, Додатку №3 про затвердження порядку здійснення розрахунку за Договором про надання правової (правничої) допомоги від 03.01.2021 N 01/07-03; Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 2769; Ордеру на надання правової допомоги. Також додано докази направлення відповідачу копії відзиву на апеляційну скаргу, у якому міститься клопотання про стягнення правничої допомоги.  
Положеннями Додатку №3 визначено, що за надання Адвокатським об`єднанням Клієнтові правової (правничої) допомоги, Клієнт сплачує гонорар, відповідно до розділу 4 Основного договору. Гонорар сплачується за надання правничої (правової) допомоги у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №0015395-2408-2658 від 04 березня 2021 року.
Пунктом 1.3. Додатку №3 визначено, що Сторони погодили вартість надання правничої (правової) допомоги (Гонорар) за Основним договором у вказаній справі в суді апеляційної інстанції в розмірі 10000,00 грн.
За таких умов, позивачем заявлено до відшкодування 10 000 грн.
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово звертав увагу на частини шосту, сьому статті 134 КАС України, якими встановлено право суду за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, за умови недотримання критеріїв співмірності.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 520/14230/19, від 16 червня 2022 року у справі №380/4759/21.
Відповідач клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не подав.
Відповідно до частини другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
Дослідивши докази про надання правничої допомоги, подані позивачем, а також враховуючи відсутність заперечень відповідача щодо зменшення стягнення таких витрат, колегія суддів дійшла висновку, що визначена адвокатом сума понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн, за результатами розгляду цієї справи в суді апеляційної інстанції, є належним чином обґрунтованою у контексті дослідження обсягу фактично наданих ним послуг (надання відзиву на апеляційну скаргу).
Отже, колегія суддів вважає, за необхідне стягнути розмір заявлених позивачем до стягнення витрат на оплату послуг адвоката в сумі 10 000,00 грн, які підлягають компенсації позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Колегія суддів також ураховує, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалено рішення, витрачених коштів, але і в певному сенсі спонукання суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг і своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних і юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.
Цей висновок узгоджується з правовою позицією, яка міститься, зокрема, у додатковій постанові Верховного Суду від 5 вересня 2019 року у справі № 826/841/17.
Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 250, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві залишити без задоволення, а рішення на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від "02" червня 2022 р. - без змін.
Стягнути з Головного управління ДПС у місті Києві, (ЄДРПОУ ВП 44116011), на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), витрати на правову допомогу в розмірі 10000,00 грн. (десять тисяч гривень 00 копійок).
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
Повний текст постанови виготовлено 21 грудня 2022 року.

Головуючий суддя Судді:	Л.Т. Черпіцька О.Є. Пилипенко Я.М. Собків