СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2022 року                    м. Харків                        Справа № 917/377/22  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Пуль О.А. , суддя  Тарасова І.В.

розглянувши у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради (вх. №1073 П/2) на рішення Господарського суду Полтавської області від 02.08.2022 у справі №917/377/22 (прийняте у приміщенні Господарського суду Полтавської області суддею Мацко О.С., повний текст рішення складено 02.08.2022)
за позовом Фізичної особи-підприємця Білоуса Володимира Івановича, с.Наріжжя, Семенівський район, Полтавська область,
до Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради, м.Полтава,
про стягнення 94 976,84грн,

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2022 року Фізична особа-підприємець Білоус Володимир Іванович звернувся до Господарського суду Полтавської області з позовом про стягнення з Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради 94 976,84 грн заборгованості за договором на розробку проектної документації № 32 від 16.03.2020.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про порушення відповідачем зобов`язань за договором в частині повної та своєчасної оплати переданої за актом здачі-приймання виконаних робіт проектної документації. 
Рішенням Господарського суду Полтавської області від 02.08.2022 позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради на користь Фізичної особи-підприємця Білоуса Володимира Івановича 94 976,84 грн заборгованості за договором на розробку проектної документації № 32 від 16.03.2020, 2 481,00 грн судового збору, 3 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
Рішення суду обґрунтовано тим, що відповідач не довів належними доказами те, що предмет договору підряду до здачі його замовникові був випадково знищений. Натомість у акті № 32/20 від 06.07.2021 відповідач підтвердив, що виконані роботи відповідають умовам договору, в належному порядку оформлені та прийняті замовником. Як зазначено в рішенні, посилання відповідача на те, що у нього відсутня проектно-кошторисна документація, після підписання керівником відповідача акту про прийняття виконаних робіт, не є підставою для непроведення розрахунку за прийняту роботу. Відповідач не надав суду доказів звернення до позивача з проханням надати примірник документації в зв`язку з її втратою чи відсутністю з інших причин. Наданий відповідачем наказ від 27.12.2021 про проведення інвентаризації є внутрішнім документом останнього. Цей наказ не змінює умов договору і не скасовує підписаного відповідачем акту № 32/20 від 06.07.2021, за яким він прийняв роботи. Крім того, відповідач не надав суду акт за результатами вказаної інвентаризації. До матеріалів справи надано оригінал акту № 32/20 від 06.07.2021, яким повноважний працівник Управління – його керівник – підтвердив належне виконання позивачем робіт та належну до сплати за роботи суму, проте розрахунок за виконані роботи відповідач не провів, чим порушив права позивача. Отже, як зазначено в рішенні, відповідач не довів належними доказами свої заперечення, не спростував факту підписання відповідачем акту № 32/20 від 06.07.2021, за яким він прийняв роботи. Таким чином, надані позивачем докази є більш вірогідними в підтвердження обставин виконання робіт відповідно до п. 3, 4 ч. 4 ст. 238 ГПК України, а заперечення відповідача на належних доказах не ґрунтуються. Суд також зазначив, що відсутність бюджетного фінансування не є підставою для звільнення від оплати прийнятих замовником робіт в зв`язку з чим дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення 94 976,84 грн основного боргу за виконані роботи є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.
Також суд поклав на відповідача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 481,00 грн та 3500,00 грн витрат позивача на професійну правничу допомогу.
Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 02.08.2022 у справі №917/377/22 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Скарга обґрунтована тим, що при винесенні рішення суд першої інстанції не врахував:
- відсутність в Управління проектно-кошторисної документації, зазначений факт встановлений за результатами проведення інвентаризації у 2021 році працівниками підприємства;
- що наданий позивачем документ (акт здачі-приймання проектних, вишукувальних та додаткових робіт), є лише копією та у відповідності до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Бюджетного кодексу України, не є підставою для здійснення оплати Держказначейством України (за відсутності оригіналу документа);
- що відмовивши у задоволенні клопотання про розгляд справи у загальному провадженні не надав можливості відповідачу повністю реалізувати своє право на захист, у тому числі викликати у судове засідання та отримати пояснення колишнього головного бухгалтера установи Ю.Рижій, що була відповідальною особою за відображення в бухгалтерському обліку фінансово-господарських операцій, яка неодноразово повідомляла та письмово засвідчувала факт  відсутності в Управління проектно-кошторисної документації та у наслідок чого останні не відображені у бухгалтерському обліку.
Зазначає, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач намагався реалізувати своє право на захист та заявив правомірну вимогу щодо витребування у позивача оригіналів поданих документів, а також документів, які стосуються фактичного виконання робіт за договором. Відмовляючи в задоволенні такого клопотання, суд першої інстанції невірно застосував законодавчі норми, а саме ст.ст.80-81 ГПК України, оскільки вони регулюють питання витребування нових доказів, а не оригіналів документів зміст та справжність яких поставлені під сумнів стороною справи. 
Відповідно до абз.1 ч.10 ст.270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За приписами ч.13 ст.8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18.10.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради (вх. №1073 П/2) на рішення Господарського суду Полтавської області від 02.08.2022 у справі №917/377/22 та ухвалено здійснити її розгляд у порядку письмового провадження без виклику та повідомлення учасників справи. Встановлено позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу - протягом 15 днів, з урахуванням поштового перебігу, з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, з доказами його надсилання апелянту. Встановлено учасникам справи строк для подання заяв, клопотань, тощо - протягом 15 днів, з урахуванням поштового перебігу, з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Клопотань від учасників справи про розгляд справи з їх повідомленням (викликом) до суду апеляційної інстанції не надійшло.
За таких обставин, матеріалами справи підтверджується належне повідомлення сторін про відкриття апеляційного провадження у справі та розгляд даної апеляційної скарги в порядку, передбаченому частиною 10 статті 270 ГПК України.
24.10.2022 з використанням програми "Електронний суд" та 01.11.2022 на поштову адресу суду від представника Фізичної особи - підприємця Білоуса Володимира Івановича надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. 6340, 6633 відповідно), в якому представник позивача заперечує проти доводів апелянта, просить залишити апеляційну скаргу  без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що  посилання відповідача на звільнення попереднього керівника після дати підписання актів здачі-приймання виконаних робіт, не заслуговують на увагу, оскільки зі змісту самої апеляційної скарги дана посадова особа на час підписання актів була уповноважена це здійснювати, тому відповідач і уникає зазначати точну дату звільнення. Відсутність у відповідача оригіналів актів та проектно-кошторисної документації лише свідчить про неналежну організацію роботи управління та виконання деякими посадовцями своїх функціональних обов`язків на неналежному рівні. Відповідач жодного разу не звертався до ФОП Білоус В.І. для надання йому копій документів. Також просить стягнути з апелянта на користь позивача додаткові судові витрати на правничу допомогу у зв`язку з апеляційним розглядом в сумі 2500 грн, додавши до відзиву докази понесених судових витрат у суді апеляційної інстанції.
У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указами Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022 і від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, від 16.11.2022 № 757/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", справа розглядається у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав.
Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила.
Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, 16.03.2020 між фізичною особою-підприємцем Білоусом Володимиром Івановичем, підрядником, та Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради, замовником, укладено договір № 32 на розробку проектної документації на об`єкт: “Капітальний ремонт провулку Романа Шухевича у місті Полтава”, відповідно до умов якого замовник доручає, а підрядник зобов`язується відповідно до діючих державно-будівельних норм та державних стандартів України, законодавчих та нормативно-правових актів розробити проектну документацію на об`єкт: “Капітальний ремонт провулку Романа Шухевича у місті Полтава”, відповідно до вимог чинного законодавства.
Згідно з п. 2.1. договору загальна ціна договору згідно зведеного кошторису та договірної ціни складає: 94 976,84 грн, у тому числі ЄП 5%: 4748,84 грн.
Відповідно до п. 2.2 договірна ціна може уточнюватися відповідно до умов договору, виходячи зі збільшення (зменшення) витрат, пов`язаних зі зміною вартості складових проектних робіт, у тому числі зі зміною норм ДСТУ, ДБН та чинного законодавства України тощо.
Пунктом 2.3. договору передбачено, що за розробку проектної документації замовник перерахує кошти підряднику на підставі акту (-ів) здачі-приймання виконаних робіт з розробки проектної документації, рахунку (-ів).
За умовами п.2.4. договору розрахунки проводяться у безготівковій формі із застосуванням платіжного доручення.
Вартість проектних робіт уточняється виходячи з вартості будівництва за підсумком глав 1-9, графа 4 зведеного кошторисного розрахунку в складі проектної документації, яка є предметом цього договору та такі зміни оформлюються додатковою угодою, в такому випадку коефіцієнт договірної ціни не може бути змінений в сторону збільшення/зменшення та проводиться у відповідність до коефіцієнта договірної ціни, передбаченого цим договором (п.2.7. договору).
Згідно з п.2.9. договору замовник сплачує підрядникові за виконані роботи по мірі фінансування з бюджету. Бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, що передбачається згідно з ч.1. ст.23 Бюджетного кодексу України. Після фактичного затвердження кошторису чи внесення змін до нього суму бюджетних зобов`язань за договором може бути скориговано. Зобов`язання замовника, за цим договором виникають у разі наявності та виключно в межах затверджених бюджетних призначень, виділених бюджетних асигнувань та фактично отриманих бюджетних коштів, а оплата здійснюється в межах виділених бюджетних асигнувань та фактичного надходження бюджетних коштів.
У відповідності до п.4.1 договору по завершенню робіт з розробки проектної документації підрядник передає замовнику проектну документацію та акт здачі-приймання виконаних робіт з розробки проектної продукції, рахунок.
Згідно з п.4.2 договору проектна документація видається замовнику в чотирьох паперових примірниках.
Відповідно до п.4.3 договору роботи (їх етапи) вважаються виконаними підрядником та прийнятими замовником з моменту підписання замовником відповідного акту здачі-приймання виконаних робіт. По кожному етапу робіт складається відповідний акт приймання виконаних робіт.
В п.4.4 договору вказано, що замовник на протязі 10-ти днів з дня отримання проектної документації, при відсутності зауважень зі сторони замовника, повинен підписати акт здачі-приймання виконаних робіт з розробки проектної документації та здійснити оплату за виконані роботи.
Пунктом 5.2 договору передбачено, що строк закінчення робіт – 30.12.2020.
У відповідності до п.5.3 договору термін закінчення робіт може бути перенесений за згодою сторін у випадку збільшення строків проходження проектної документації погоджувальних інстанцій з причин, що не залежать від підрядника та замовника.
Згідно з п.12.1 договору договір набирає чинності з дня його підписання і діє до 30.12.2020, а у частині розрахунків – до повного виконання сторонами передбачених договором зобов`язань.
24.12.2020 між сторонами підписано додаткову угоду №1, в якій сторони дійшли згоди внести зміни у:
- п.2.1 договору, яким визначили договірну вартість робіт у сумі 94 976,84 грн, у тому числі ЄП 5%: 4748,84 грн. Сума фінансування у 2020 році 0,00 грн, сума фінансування у 2021 році 94 976,84 грн;
- п.5.2 договору, яким продовжили термін закінчення робіт до 08.10.2021;
- п.12.1 договору, яким продовжили строк дії договору до 08.10.2021, а у частині розрахунків - до повного виконання сторонами передбачених договором зобов`язань,  також виклали у новій редакції додатки № 1, № 3 та № 4 до договору.
Додатковою угодою № 2 від 13.09.2021 сторони внесли зміни в п.5.2., п.12.1 договору, зокрема, узгодили строк закінчення робіт – 31.12.2021 та строк дії договору – до 31.12.2021, а також виклали у новій редакції додатки до договору.
В підтвердження факту виконання робіт та прийняття їх відповідачем позивач надав до суду двостороннє підписаний акт здачі-приймання виконаних робіт № 32/20 від 06.07.2021, в якому вказано, що виконані роботи відповідають умовам договору, в належному порядку оформлені та прийняті замовником. Сторони претензій одна до одної не мають. Загальна вартість складає 94 976,84 грн, у тому числі ЄП 5%: 4 748,84 грн. Отримано авансовий платіж - 0.
23.12.2021 позивач направив відповідачу супровідним листом вимогу про оплату виконаної роботи, до якої додав копію договору №32 від 16.03.2020, копію акту здачі-приймання виконаних робіт № 32/20 від 06.07.2021 та примірник рахунку-фактури № 32/20, на підтвердження чого надав опис вкладення у лист-експрес від 23.12.2021.
Позивач вказує, що Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради не здійснено оплату вартості виконаних робіт на суму 94   976,84 грн за договором на розробку проектної документації №32 від 16.03.2020, що і стало підставою для звернення позивача до суду  з даним позовом.
Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги виходячи з наступного.
Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
За приписами ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Частиною 1 та 5 ст.193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Зобов`язана сторона має право виконати зобов`язання достроково, якщо інше не передбачено законом, іншим нормативно-правовим актом або договором, або не випливає із змісту зобов`язання .
Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
За приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Укладений між сторонами договір є договором підряду.
Частиною 1 ст. 887 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором підряду на проведення проектних та пошукових робіт підрядник зобов`язується розробити за завданням замовника проектну або іншу технічну документацію та (або) виконати пошукові роботи, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити їх. До договору підряду на проведення проектних і пошукових робіт застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом (ч. 2 зазначеної статті). 
Відповідно до п.1 ч. 1 ст.889 Цивільного кодексу України замовник зобов`язаний, якщо інше не встановлено договором підряду на проведення проектних та пошукових робіт сплатити підрядникові встановлену ціну після завершення усіх робіт чи сплатити її частинами після завершення окремих етапів робіт або в іншому порядку, встановленому договором або законом.
Підрядник зобов`язаний передати замовникові готову проектно-кошторисну документацію та результати пошукових робіт (п. 3 ч. 1 ст. 890 ЦК України).
Відповідно до ч. 4 ст. 882 ЦК України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною. Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими.
Згідно з ч. 6 ст. 882 ЦК України замовник має право відмовитися від прийняття робіт у разі виявлення недоліків, які виключають можливість використання об`єкта для вказаної в договорі мети та не можуть бути усунені підрядником, замовником або третьою особою.
Статтею 854 ЦК України визначено, що якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.
Предметом позову в даній справі є вимога про стягнення заборгованості, яка, на думку позивача, виникла у відповідача на підставі укладеного між сторонами договору на розробку проектної документації №32 від 16.03.2020. 
Як вже зазначалось, п.4.1 договору закріплено, що по завершенню робіт з розробки проектної документації підрядник передає замовнику проектну документацію та акт здачі-приймання виконаних робіт з розробки проектної продукції, рахунок. Проектна документація видається замовнику у чотирьох паперових примірниках (п. 4.2). Роботи (їх етапи) вважаються виконаними підрядником та прийнятими замовником з моменту підписання замовником відповідного акту здачі-приймання робіт. По кожному етапу робіт складається відповідний акт здачі-приймання виконаних робіт (п. 4.3).
Відповідно п. 4.4 договору замовник на протязі 10 днів з дня отримання проектної документації, при відсутності зауважень зі сторони замовника, повинен підписати акт здачі-приймання виконаних робіт з розробки проектної документації та здійснити оплату за виконані роботи.
Так, в матеріалах справи міститься засвідчена належним чином надана позивачем копія акту здачі-приймання виконаних проектних, вишукувальних та додаткових робіт від №32/20 від 06.07.2021 за договором №32 від 16.03.2020. 
Вказаний акт скріплений печатками як фізичної особи - підприємця Білоуса Володимира Івановича, так і гербовою печаткою Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради, містить підпис позивача та відповідача (в особі керівника С.В. Сінельника).
Жодних доказів, які б могли свідчити про відсутність у Сінельніка С.В. відповідних повноважень на момент підписання акту від 06.07.2021, відповідачем надано не було. 
Відповідно до змісту зазначеного акту сторони погодились, що виконані роботи відповідають умовам договору, в належному порядку оформлені та прийняті замовником. Сторони претензій одна до одної не мають. Загальна вартість складає 94976,84 грн, у тому числі ЄП 5%: 4748,84 грн. Отримано авансовий платіж - 0 (а.с.23).
Зазначена у акті від №32/20 від 06.07.2021 вартість робіт у загальному розмірі 94976,84 грн відповідає зазначеній у кошторису № 2 (форма № 2-П) вартості на проекті роботи, який також має підписи та скріплений печатками сторін по справі (а.с.14).
Згідно з п. 2.3. договору за розробку проектної документації замовник перерахує кошти підряднику на підставі акту(-ів) здачі-приймання виконаних робіт з розробки проектної документації, рахунку (-ів).
Тобто, зазначений акт, який без зауважень підписаний сторонами договору №32 від 16.03.2020, у розумінні п. 2.3 та п. 4.3 цього договору та ст. 882 ЦК України, є належним доказом виконання підрядником свого обов`язку з розроблення проектної документації та передачі її замовнику, а також фіксує обставини приймання виконаних підрядником робіт за договором (з урахуванням додаткової угоди №1 від 24.12.2020) на суму 94976,84 грн.
Отже, у відповідача виник обов`язок з оплати за виконані позивачем роботи. 
Зазначені кошти відповідачем сплачені не були, при цьому не надано суду доказів відмови від прийняття робіт за вказаним договором.
Посилання скаржника на відсутність у нього оригіналу акту від 06.07.2021 №32/20 та розробленої проектно-кошторисної документації, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки обставини подальшого зберігання та розпорядження відповідачем отриманими від позивача документами не входять до предмета доказування. 
До того ж відповідачем жодними належними та допустимими доказами не спростовано виконання робіт позивачем, в зв`язку з чим колегія суддів погоджується із висновками місцевого господарського суду, що посилання відповідача на те, що у нього відсутня проектно-кошторисна документація після підписання керівником відповідача акту про прийняття виконаних робіт, не є підставою для не проведення розрахунку за прийняту роботу.
Апелянт  також посилається на те, що акт датований 06.07.2021, тобто на цю дату повинні були бути виконані всі роботи, проте надалі сторони уклали додаткову угоду № 2 від 13.09.2021, що ставить під сумнів факт виконання робіт у дату акту.
Апеляційний суд вважає ці твердження необґрунтованими, оскільки договором не заборонено дострокове виконання робіт.
З приводу посилання апелянта на обставини проведення інвентаризації в Управлінні житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради та встановлення за її наслідками в акті інвентаризації відсутності у 2021 році вказаного акту та проектної документації у апелянта, колегія суддів зазначає, що проведення інвентаризації є внутрішньою процедурою відповідача, і навіть встановлення за її результатами відсутності певних документів не може бути належним доказом у розумінні ст.76 ГПК України на підтвердження тих обставин, що такі документи не передавалися до Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради. 
Апеляційний суд також погоджується із висновками місцевого господарського суду, що наданий відповідачем наказ від 27.12.2021 про проведення інвентаризації є внутрішнім документом відповідача. Цей наказ не змінює умов договору і не відміняє підписаного відповідачем акту №32/20 від 06.07.2021, за яким він прийняв роботи. Крім того, відповідач не надав суду акт за результатами вказаної інвентаризації.
Посилання в апеляційній скарзі на наявність письмової інформації, що надійшла від головного бухгалтера Ю.Рижій, яка, за твердженням заявника, доводить відсутність відповідної документації у відповідача, на думку суду апеляційної інстанції, не є належними аргументами (тим більше, що копії зазначеної письмової інформації відповідач не надав). 
Частиною 1 статті 74 ГПК України унормовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Пунктами 1, 2 статті 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ч.1 ст.87 ГПК України    показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини, або які ґрунтуються на повідомленнях інших осіб.
За змістом ч.1, 2 ст.88 ГПК України показання свідка викладаються ним письмово у заяві свідка. У заяві свідка зазначаються ім`я (прізвище, ім`я та по батькові), місце проживання (перебування) та місце роботи свідка, поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків свідка за його наявності або номер і серія паспорта, номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності), обставини, про які відомо свідку, джерела обізнаності свідка щодо цих обставин, а також підтвердження свідка про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань та про готовність з`явитися до суду за його викликом для підтвердження своїх свідчень.
Відповідно до частин 1, 2   ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно положень ч.1 ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частинами 1, 2 ст.91 ГПК України унормовано, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.
Колегія суддів зазначає, що письмова інформація не є письмовим доказом, або показаннями свідка в розумінні ст.87,   91 ГПК України.
Крім того, у п. 10.3 договору вказано, що підрядник погоджується з тим, що замовник має право без згоди підрядника розпоряджатися, передавати тощо, проектну документацію, у тому числі для проведення коригування іншим організаціям чи будь-яким іншим способом відчужувати або змінювати отриману ним документацію, та використовувати окремі проектні рішення, втілені у документації.
Таким чином, після прийняття документації відповідач міг вільно розпоряджатися нею.
Щодо доводів скаржника стосовно відмови суду першої інстанції у задоволенні клопотання про витребування у позивача оригіналів поданих документів, а також документів, які стосуються фактичного виконання робіт за договором, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статей 73, 74, 81 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази.
Вказані норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України, згідно з положеннями якої судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Стаття 81 ГПК України встановлює, що учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. У клопотанні про витребування судом доказів повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується (крім клопотання про витребування судом групи однотипних документів як доказів); 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; 5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.
У відзиві на позовну заяву, відповідачем із посиланням на ст. 81 ГПК України, заявлено клопотання про витребування доказів, а саме: оригіналів документів, що підтверджують складання проектно-кошторисної документації за договором та проведення вишукувальних робіт у повному обсязі разом із доказами про вручання такої документації відповідачу (з відповідними вхідними штампами або підписами уповноважених посадових осіб) станом на 06.07.2021, або оригінали документів, що підтверджують факт складання згідно закону проектно-кошторисної документації за договором, які є в наявності у позивача.
Ухвалою суду від 27.05.2022 залишено позовну заяву фізичної особи-підприємця Білоуса Володимира Івановича без руху на підставі ч. 11   ст. 176 ГПК України, встановлено позивачеві строк на усунення недоліків позовної заяви (протягом трьох днів з дня вручення ухвали суду) шляхом надання проектної документації на об`єкт: "Капітальний ремонт провулку Романа Шухевича у м.Полтава", розроблену на виконання умов договору №32 від 16.03.2020 (оригінал чи належним чином засвідчену копію).
02.06.2022 від Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив (вх. № 3460), у якому відповідач просив у зв`язку з відсутністю в Управлінні документів, передбачених розділом 4 договору №   32 від 16.03.2020 витребувати у позивача проектну документацію, розроблену на виконання умов договору, акти приймання передачі робіт з виконання кожного етапу проектування окремо, як це визначено п.4.3 договору, та всі відповідні погодження, технічні умови та містобудівний розрахунок, як це передбачено п. 3.1.3 договору.
14.06.2022 від позивача до суду надійшла заява з доказами усунення зазначених недоліків позовної заяви.
З огляду на виконання позивачем вимог суду ухвалою від 16.06.2022 продовжено розгляд справи № 917/377/22. Також вказаною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотань відповідача про витребування доказів, що викладені у відзиві на позов та запереченні на відповідь на відзив. Клопотання відповідача про витребування у позивача оригіналів доказів, а саме - оригіналів документів, які подані до позовної заяви, задоволено, зобов`язано позивача надати вказані документи протягом 5 днів з дня отримання даної ухвали суду.
Як вбачається зі змісту рішення суду, 27.07.2022 позивачем надано суду оригінали документів, які були подані до позовної заяви. Суд дослідив вказані документи та встановив, що подані копії повністю відповідають їх оригіналам.
Разом з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач з моменту підписання акту №32/20 від 06.07.2021 та до дати звернення позивача з позовом, звертався до останнього з вимогою надати зазначені у клопотанні документи та отримав відмову у їх отриманні.
Суд звертає увагу, що факт наявності у підрядника проектно-кошторисної документації не підтверджує та не спростовує обставин передання такої документації замовнику; документом, який підтверджує факт передачі замовнику розробленої підрядником проектної документації відповідно до умов укладеного між ними договору (п. 4.3), який містить дату, підписи та печатки сторін договору, є саме акт здачі-приймання виконаних робіт, належним чином засвідчена копія якого долучена до матеріалів справи.
Апелянт також вказує, що у 2021 році Управління подало до правоохоронних органів відповідне звернення щодо встановлення достовірності та законності наданих до Управління копій актів. Проте жодних доказів на підтвердження відповідних обставин заявником суду не надано, як і не надано доказів розгляду такого звернення.
Також є необґрунтованими доводи апелянта щодо існування сумнівів у справжності акту №32/20 від 06.07.2021 здачі-приймання виконаних проектних, вишукувальних та додаткових робіт та намірів призначити у справі проведення експертизи, оскільки під час розгляду справи у спрощеному провадженні сторони користуються такими ж правами, як і під час розгляду справи у загальному позовному провадженні, зокрема, мають право звертатися із заявами та клопотаннями (в тому числі і про призначення експертизи).
Згідно з ч.1 ст. 853 ЦК України замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.
Відповідач не надав суду доказів того, що замовник заявляв підряднику про наявні відступи від умов договору або про недоліки робіт.
Натомість, у акті №32/20 від 06.07.2021 замовник підтвердив, що виконані позивачем роботи відповідають умовам договору, в належному порядку оформлені та прийняті замовником; сторони претензій одна до одної не мають; належить до сплати 94   976,84 грн. Акт посвідчений гербовою печаткою відповідача.
Отже, факт того, що замовник прийняв роботи та не заявив жодних зауважень, відповідачем в установленому порядку не спростовано.
Таким чином, згідно з положеннями ч.1   ст. 853 ЦК України   замовник втрачає право у подальшому посилатися на відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.
Щодо посилання відповідача на те, що сплата відповідних коштів відповідачем, який є неприбутковою організацією та фінансується з державного бюджету, була б нецільовим використанням бюджетних коштів, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до п. 2.9. договору замовник сплачує підрядникові за виконані роботи по мірі фінансування з бюджету. Бюджетні зобов`язання та  платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, що передбачається ч.1 ст.23 Бюджетного кодексу України.
Однак, відповідачем не доведено, що стан бюджетного фінансування не давав йому змоги сплатити за виконані позивачем роботи згідно з актом №32/20 від 06.07.2021. 
При цьому, відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання – відповідних висновків дійшов Верховний Суд, зокрема, у постанові від 07.11.2019 у справі № 916/1345/18 із посиланням на практику Європейського суду з прав людини (рішення від 18.10.2005 у справі “Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України”, рішення від 30.11.2004 у справі “Бакалов проти України”).
Також в постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №922/74/19 зазначено, що з огляду на приписи частини 1 статті 16, частини 1 статті 18 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" суд вважає, що між сторонами у даній справі на підставі договору виникли господарські (цивільні) відносини, які відповідно до частини 1 статті 1 ЦК України засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, що регулюються актами цивільного законодавства України, а відтак з огляду на положення частини 2 статті 617 ЦК України та частини 2 статті 218 ГК України відсутність у відповідача необхідних коштів або взяття ним зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, не звільняє його від обов`язку виконати зобов`язання за договором.
Враховуючи, що документом, який підтверджує прийняття виконаних робіт, тобто виконання позивачем своїх обов`язків, є акт прийняття виконаних робіт, який підписаний відповідачем та скріплений його печаткою, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність та обґрунтованість позовних вимог.
З приводу доводів скаржника про те, що суд першої інстанції необґрунтовано обмежив доступ відповідача до правосуддя та не провів розгляд справи в загальному провадженні із викликом сторін, судова колегія зазначає наступне. 
Згідно зі ст. 250 ГПК України питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Відповідно до ч.1 ст.247 ГПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Частиною 3 ст. 12 ГПК України унормовано, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Пунктом 1 ч.5 ст.12 ГПК України передбачено, що малозначними справами є, зокрема, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Тобто, справи, у яких ціна позову не перевищує 248100,00 грн.
Відповідно до ч.2 ст.247 ГПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
За змістом ч.ч. 2 - 4 ст.250 ГПК України у випадку, передбаченому ч. 2 ст.247 цього Кодексу, за наслідками розгляду відповідного клопотання позивача суд з урахуванням конкретних обставин справи може задовольнити клопотання та визначити строк відповідачу для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження або відмовити в задоволенні клопотання та розглянути справу за правилами загального позовного провадження, якщо суд за результатами розгляду клопотання позивача дійде висновку про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, він зазначає про це в ухвалі про відкриття провадження у справі. Якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про: 1) залишення заяви відповідача без задоволення; 2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.
Оскільки в даному позові позивачем заявлено вимоги про стягнення 94976,84 грн, ця справа згідно з ч. 1 ст. 247 ГПК України є малозначною в силу закону (тобто такою, де сума вимог не перевищує 248100,00 грн).
Враховуючи викладене, дана справа підлягає розгляду в порядку спрощеного провадження.
Отже, в апеляційній скарзі не наведено жодних переконливих аргументів, які могли б бути підставою для скасування вищевказаного рішення та для відмови в позові.
Згідно з ч. 3, 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За приписами ч.1 ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно зі ст.77 ГПК України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Частиною 1 ст.80 ГПК України передбачено, що учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). 
Розглянувши доводи скаржника, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених у ст.86 ГПК України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.
Перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновків, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували виконання належним чином взятих на себе зобов`язань позивачем за договором №32 від 16.03.2020.
На підставі вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що надані позивачем докази є більш вірогідними в підтвердження обставин виконання робіт відповідно до п. 3, 4 ч. 4 ст.238 ГПК України, а заперечення відповідача не ґрунтуються на доказах.
Отже, місцевий господарський суд задовольняючи позовні вимоги, в повній мірі здійснив належну оцінку всіх встановлених обставин справи, виходячи з усієї сукупності обставин і доказів, з`ясованих і досліджених у справі та в їх взаємозв`язку.
Наведене свідчить, що доводи скаржника про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваного судового рішення не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.
З приводу заявлених позивачем до стягнення витрат на надану професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 3500,00 грн, колегія суддів зазначає, що позивачем було надано необхідні докази на підтвердження вимоги щодо стягнення відповідної суми, і господарський суд належним чином мотивував висновок про її стягнення, зазначивши, що витрати на надану професійну правничу допомогу пов`язані з розглядом цієї справи, їх розмір є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, вказаний розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу відповідає критеріям, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою   статті 129 ГПК України.
В апеляційній скарзі відповідач не наводить жодних заперечень щодо розміру вказаних витрат.
Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України). 
Статтею 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст.276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин колегія суддів апеляційного суду вважає висновки Господарського суду Полтавської області законними та обґрунтованими. При цьому, доводи скаржника в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції.
На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради без задоволення, а рішення Господарського суду Полтавської області від 02.08.2022 у справі №917/377/22 - без змін.
Колегія суддів зазначає, що у відзиві на апеляційну скаргу ФОП Білоусом В.І. заявлено про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у зв`язку з апеляційним розглядом справи в сумі 2500,00 грн.
В матеріалах справи наявний договір №32/Ш від 21.02.2022 про надання правової допомоги, укладений між фізичною особою-підприємцем Білоусом Володимиром Івановичем та адвокатом Сучковою Юлією Олександрівною, відповідно до умов якого предметом даного договору є надання адвокатом усіма законними методами та способами правової допомоги клієнту, а саме: опрацювання документів на предмет можливості підготовки, складання та подання позову до Господарського суду Полтавської області про стягнення заборгованості з Управління ЖКГ ВК Полтавської області.
Відповідно до п.1.2. договору клієнт зобов`язується прийняти та оплатити юридичні послуги (правову допомогу), визначені у п. 1.1 даного договору.
До відзиву додано: додаткову угоду №1 від 21.09.2022 до договору №32/Ш від 21.02.2022 про надання правової допомоги (підписану ФОП Білоусом В.І. та адвокатом Сучковою Ю.О.), згідно з п.2 якої, у разі супроводження (представництва клієнта) справи в господарському суді апеляційної інстанції фіксований гонорар складає 2500,00 грн; акт наданих послуг №1 від 24.10.2022, відповідно до якого адвокат Сучкова Ю.О. надала, а ФОП Білоус В.І. прийняв юридичні послуги за договором про надання правової допомоги від 21.02.2022, згідно з наведеним в акті переліком (зокрема, вивчення апеляційної скарги, підготовка проекту відзиву, оформлення та направлення відзиву до суду та до апелянта), загальною вартістю 2500,00 грн; квитанцію №16 від 24.10.2022 про сплату ФОП Білоусом В.І. 2500,00 грн адвокату Сучковій Ю.О.
Також до відзиву додані докази його надіслання разом із доказами понесених витрат на правничу допомогу відповідачу, проте станом на 26.12.2022 відповідачем не надано до Східного апеляційного господарського суду заперечень щодо розміру заявленої позивачем суми судових витрат на правову допомогу в апеляційному провадженні та клопотання щодо зменшення їх розміру.
Відповідно ст. 16 ГПК України передбачено право учасників справи користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Частиною 8 статті 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
За змістом п. 4 ч. 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової      допомоги      - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової      допомоги      другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової      допомоги      та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової      допомоги      клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової      допомоги.      (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Разом із тим згідно зі статтею 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну  правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої  допомоги,  та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу,  що підлягають розподілу;
3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).
Згідно зі статтею 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частин першої та другої статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою  адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною 4 ст. 126 ГПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який водночас повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям (аналогічну правову позицію викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.05.2019 у справі № 903/390/18, від 21.01.2020 у справі № 916/2982/16, від 07.07.2020 у справі № 914/1002/19).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Отже, оскільки матеріали справи містять докази надання правової допомоги позивачу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 2500,00 грн, відсутні заперечення відповідача щодо розміру заявленої позивачем суми судових витрат на правову допомогу в апеляційному провадженні та клопотання щодо зменшення їх розміру, колегія суддів вважає, що зазначена сума є співмірною зі складністю даної справи та виконаними адвокатом роботами, обсягом наданих послуг, ціною позову, а тому дійшла висновку про задоволення заяви позивача та покладення витрат позивача на правову допомогу у суді апеляційної інстанції на відповідача.
Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати, у т.ч. витрати позивача на правничу допомогу у зв`язку з апеляційним розглядом справи в сумі 2500,00 покладаються судом на скаржника.
Керуючись статтями 129, 269, 270, п.1 статті 275, статтями 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Полтавської області від 02.08.2022 у справі №917/377/22 залишити без змін.
Стягнути з Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради (ідентифікаційний код 03365854, вул. Стрітенська, 19, м. Полтава, 36020) на користь фізичної особи-підприємця Білоуса Володимира Івановича (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) 2500,00 (дві тисячі п`ятсот) грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката, надану в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктами а)-г) частини 3 ст.287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено   26.12.2022 

Головуючий суддя                                                                    Я.О. Білоусова

Суддя                                                                                           О.А. Пуль  

Суддя                                                                                           І.В. Тарасова