Справа № 466/10649/21                                Головуючий у 1 інстанції: Едер П.Т. 
Провадження № 22-ц/811/2445/22                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

13 березня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Назар Х.Б.
з участю: ОСОБА_1 , його представника – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , її представника – ОСОБА_4 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 02 вересня 2022 року,-

ВСТАНОВИВ:

в листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на квартиру.
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що з 08 липня 1995 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , який рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 01 квітня 2016 року розірвано. Зазначає, що на підставі договору дарування від 25 липня 1995 року йому належала квартира АДРЕСА_1 . Прийнявши у 2007 році рішення про збільшення загальної площі квартири шляхом придбання іншого житла, він 02 липня 2007 року продав належну йому квартиру АДРЕСА_1 за 16 000 грн. та 17 липня 2007 року за отримані кошти придбав квартиру АДРЕСА_2 вартістю 13 000 грн. Вважає, що оскільки квартира АДРЕСА_2 придбана ним за його особисті кошти отримані від продажу квартири АДРЕСА_1 , належної йому на праві власності на підставі договору дарування за час перебування у шлюбі, така є його особистою приватною власністю. Вказує, що оскільки ОСОБА_3 після розірвання шлюбу продовжує проживати у його квартирі та заперечує його право особистої власності на таку, він змушений звернутись до суду з захистом своїх прав. З наведених підстав просить визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 .
В грудні 2021 року ОСОБА_3 звернулась в суд з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та визнання права спільної власності на квартиру.
В обгрунтування позовних вимог вказує, що у період з 08 липня 1995 року до 01 квітня 2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 01.04.2016 року. Зазначає, що за час перебування у шлюбі, а саме 17.07.2007 року, вони придбали квартиру АДРЕСА_2 , яка була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_6 , в особі представника ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , яка діяла від імені ОСОБА_1 . Стверджує, що зазначена в договорі купівлі-продажу вартість квартири в розмірі 13 000 грн. не відповідає дійсності, оскільки реально за квартиру було сплачено 70 000 доларів США, що підтверджується розпискою ОСОБА_6 про те, що вона отримала за продаж квартири АДРЕСА_2 кошти в сумі 70 000 доларів США. Зазначає, що для купівлі вказаного житла подружжям було позичено у ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 орієнтовно 48 000 доларів США., решта суми складались із спільних грошей сторін та частини грошей, отриманих ОСОБА_1 від продажу житлової квартири АДРЕСА_1 . Звертає увагу, що з 2015 року фактичні шлюбні відносини між сторонами припинено, тривалий час сторони проживали окремо, а позичені грошові кошти для купівлі квартири повертались ОСОБА_3 самостійно в період з 2016 року по 2021 роки. З наведених підстав просить визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини житлової квартири АДРЕСА_2 .
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 02 вересня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за безпідставністю.
Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
Апелянт вказує, що подана відповідачкою копія розписки не містить даних про те, що така надана ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_7 , не зазначено кому надана така розписка, не вказано в якій іноземній валюті отримано кошти, більше того, розписка містить підписи двох невстановлених осіб без зазначення їх прізвища, ім`я, по-батькові. Стверджує, що висновок суду про те, що для купівлі спірного житла подружжям було позичено у ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 орієнтовно 48 000 доларів США, не відповідає дійсності та спростовується відсутністю договорів позики чи боргових розписок. Звертає увагу, що подана відповідачкою копія нотаріальної заяви ОСОБА_9 про те, що остання підтверджує факт виконання ОСОБА_3 умов договору позики, укладеного між ними 26 червня 2007 року, не може бути належним доказом у справі, оскільки така заява складена та посвідчена нотаріусом 15 грудня 2021 року, тобто після пред`явлення ним позову та жодним чином не підтверджує факт позики для придбання спірної квартири. Вважає, що судом першої інстанції не було з`ясовано матеріальну можливість та джерело доходів позивачки на момент придбання квартири, більше того в період з 2001 року по 2008 рік позивач працював за кордоном, що свідчить про наявність в нього бажання придбати житло більшої площі. Зазначає, що судом невірно застосовано норми матеріального права щодо застосування строку позовної давності, оскільки саме з дати набрання законної сили судовим рішенням у справі про розірвання шлюбу між сторонами почав спливати строк позовної давності щодо будь-яких майнових претензій ОСОБА_3 . Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити, в задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_11 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не спростовано презумпцію спільності майна набутого в шлюбі, судом встановлено, що спірна трьохкімнатна квартира придбана за час перебування сторін у шлюбі, за спільні кошти подружжя, а не лише за кошти, отримані ОСОБА_1 від продажу подарованої йому двохкімнатної квартири, а відтак така є спільним сумісним майном подружжя.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира набута за час перебування сторін у шлюбі, позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 не спростовано презумпцію спільності майна подружжя, набутого в шлюбі, придбання квартири за час перебування сторін у шлюбі за їх спільні кошти, а не лише за кошти, отримані ОСОБА_1 від продажу подарованої йому квартири, а відтак така є спільним майном подружжя, і оскільки їх частки є рівними, суд визнав за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку спірної квартири.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.
Згідно зі ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ст. 69 СК України).
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно ч.1, ч.4 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Крім того, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного, сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (п. 30 Постанови). Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній, власності подружжя, підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна.
Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної подружжя на майно, підлягає встановленню не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, тобто, встановленню підлягає джерело коштів, за які було придбано майно.
Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 липня 1995 року, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Львова 01 квітня 2016 року, і за час перебування у шлюбі сторонами придбано квартиру АДРЕСА_2 .
Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 , обгрунтовуючи свої позовні вимоги та заперечуючи щодо зустрічного позову ОСОБА_3 , покликався на те, що квартира  АДРЕСА_2 придбана лише за його особисті кошти, отримані ним від продажу подарованої йому квартири, а відтак така належить йому на праві приватної власності.
З матеріалів справи вбачається, що згідно з умовами договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Осадчук І.М. за реєстровим № 991 від 02.07.2007, ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах ОСОБА_1 продала, а гр. ОСОБА_12 купила квартиру АДРЕСА_1 . Дана квартира складається в цілому з двох кімнат житловою площею 24,6 кв. м. та кухні. Загальна площа квартири становить 36,3 кв. м. До квартири належить комора в підвалі площею 2,0 кв. м. Вказана квартира належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування квартири, посвідченого Третьою Львівською державною нотаріальною конторою 25.07.1995 за реєстровим № 2-6052, зареєстрованого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації 27.07.1995 в реєстрову книгу № 8 за реєстровим №7497. Продаж вчинено за 16000,00 (шістнадцять тисяч) гривень, які одержані представником продавця від покупця повністю ще до підписання цього договору.
Довідкою № 5095 від 05.11.2021, виданою ОКП «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» ОСОБА_1 , підтверджується, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_1 на підставі договору дарування квартири, посвідченого Третьою Львівською державною нотаріальною конторою 25.07.1995 за реєстровим № 2-6052. Станом на 05.07.2007 квартира зареєстрована за ОСОБА_12 на підставі договору купівлі-продажу квартири за реєстровим № 991 від 02.07.2007, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Осадчук І. М.
З договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Осадчук І.М. за реєстровим № 1153 від 17.07.2007, вбачається, що гр. ОСОБА_6 , яка діяла в інтересах ОСОБА_7 , продала, а ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах ОСОБА_1 , купила квартиру АДРЕСА_2 . Дана квартира складається в цілому з трьох кімнат житловою площею 35,0 кв. м. та кухні. Загальна площа квартири становить 52,5 кв. м. До квартири належить комора в підвалі площею 1,5 кв. м. Вказана квартира належить ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Третьою Львівською державною нотаріальною конторою 04.03.2002 за реєстровим № 4-1327, зареєстрованого Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 30.05.2002 в реєстрову книгу № 13 за реєстровим № 9724. Продаж вчинено за 13000,00 (тринадцять тисяч) гривень, які одержані представником продавця від представника покупця повністю ще до підписання цього договору.
Вважаючи оскаржуване рішення суду незаконним та необґрунтованим, апелянт покликається на те, що судом першої інстанції помилково не враховано, що спірна квартира придбана за його особисті кошти, які він отримав від продажу подарованої йому квартири, те, що судом не з`ясовано матеріальних можливостей його колишньої дружини ОСОБА_3 для придбання квартири, яка була оформлена на його ім`я, заперечуючи при цьому отримання грошових коштів у позику. 
Тягар доказування обставин на спростування презумпції спільності майна набутого в шлюбі, покладається на того з подружжя, який її спростовує, він зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.
Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем ОСОБА_1 не спростовано належними та допустимими доказами презумпцію спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на квартиру  АДРЕСА_2 .
Так, судом першої інстанції безспірно встановлено, що за час перебування у шлюбі, а саме 17.07.2007, сторони придбали спірну квартиру АДРЕСА_2 , яка була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_6 , в особі представника ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , яка діяла від імені ОСОБА_1 . Даний договір зареєстрований за реєстровим № 336.
Як вбачається з умов договору, ціна квартири становила 13000.00 грн.
Договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Осадчук І. М. за реєстровим № 991 від 02.07.2007,за яким ОСОБА_3 , діючи від імені ОСОБА_1 , 02.07.2002 року продала належну йому на праві власності двохкімнатну квартиру по АДРЕСА_3 , загальною площею 36.3 кв.м, житловою 24.6 кв.м, за 16000.00 грн., а договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Осадчук І. М. за реєстровим № 1153 від 17.07.2007, вбачається, що гр. ОСОБА_6 , яка діяла в інтересах ОСОБА_7 , продала, а ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах ОСОБА_1 , купила квартиру АДРЕСА_2 , яка складається в цілому з трьох кімнат житловою площею 35,0 кв. м. та кухні, загальна площа квартири становить 52,5 кв. м., квартира придбана за 13000.00 грн.
З укладених договорів купівлі-продажу вбачається, що спірна трьохкімнатна квартира, загальною площею 52.5 кв.м, згідно з умовами договору була придбана за меншу ціну, ніж відчужена ОСОБА_1 подарована йому двохкімнатна квартира загальною площею 36.3 кв.м.
З долученого до матеріалів справи Звіту про оцінку майна, яким оцінено вартість квартири АДРЕСА_2 станом на 17 липня 2007 року, вартість квартири становила 360000.00 грн., що значно перевищує ціну, зазначену у договорі купівлі продажу цієї квартири, а також вартість відчуженої ОСОБА_1 квартири, отриманої ним в дар.
В матеріалах справи міститься розписка гр. ОСОБА_6 від 17.07.2007, з якої вбачається, що вона отримала за продаж квартири АДРЕСА_2 кошти в сумі 70000,00 доларів США.
Оскаржуване рішення суду мотивоване показаннями допитаного судом першої інстанції свідка ОСОБА_9 , яка ствердила про те, що вона дійсно 29.06.2007 позичала кошти ОСОБА_3 для купівлі квартири, позичені кошти повертались ОСОБА_3 в період з 2016 по 2021 роки, заявою (Афідевіт) ОСОБА_8 від 28.02.2022, заява апостильована, справжність підпису засвідчена нотаріусом, в якій вона підтверджує обставину позики 28000,00 доларів США у травні-червні 2007 для придбання житла сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , позика повернена частково ОСОБА_3 у 2015-2016 роках, борг станом на 15.12.2021 року становив 8000,00 доларів США.
Заявою гр. ОСОБА_9 , посвідченою приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Моргун О.С., зареєстрованою в реєстрі за № 4034, ОСОБА_9 підтвердила факт повного виконання ОСОБА_3 умов договору позики, укладеного між ними 29.06.2007. Будь-яких матеріальних претензій, які б стосувалися розрахунку та/або виконання зобов`язань за договором позики не має та не буде мати.
Заперечуючи доводи ОСОБА_1 про те, що спірна квартира належить йому на праві приватної власності, ОСОБА_1 , оскільки придбана лише за його особисті кошти, отримані від продажу квартири, отриманої ним в дар, ОСОБА_3 вказала на те, що коштів, отриманих від продажу квартири, яку ОСОБА_1 отримав в дар на підставі договору дарування, було недостатньо для придбання квартири значно більшої площі.
В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає про те, що він в період 2001-2008 років працював за кордоном, що свідчить про його бажання придбати квартиру більшої площі.
Доводи апелянта про те, що для придбання квартири більшої площі, він в період 2001–2008 років працював за кордоном, підтверджують твердження ОСОБА_3 про те, що на момент придбання спірної квартири  АДРЕСА_2 , у подружжя було недостатньо коштів, отриманих від продажу подарованої ОСОБА_1 квартири, на придбання квартири більшої площі, а відтак спростовують доводи апелянта про те, що квартира була придбана лише за його особисті кошти.
Доводи апелянта про те, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не з`ясував матеріальну можливість та джерело доходів ОСОБА_3 , не спростовують висновків суду першої інстанції, що спірна квартира була придбана не лише за кошти, отримані ОСОБА_1 від продажу подарованої йому квартири, а і за спільні сумісні кошти подружжя.
При цьому суд враховує положення ст. 60 СК України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, які спростовують доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не з`ясовано матеріальну можливість, джерело доходів ОСОБА_3 .
Статтями 11-13 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України).
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи реальну вартість квартири АДРЕСА_2 , придбаної за час перебування сторін у шлюбі, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який давши оцінку наданим сторонами доказам, дійшов висновку, що спірна квартира була придбана не лише за кошти, отримані від продажу подарованої ОСОБА_1 квартири, але і за кошти, набуті сторонами у шлюбі, а також за позичені кошти, які ними поверталися, тобто, джерелом набуття квартири є, в тому числі, і спільні сумісні кошти подружжя.
З огляду на те, що тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна, набутого в шлюбі, покладається на того з подружжя, який її спростовує, а позивачем ОСОБА_1 не спростовано належними та допустимими доказами презумпцію належності колишньому подружжю спірної квартири на праві спільної сумісної власності, враховуючи ту обставину, що джерелом набуття квартири у власність, окрім коштів, отриманих від продажу ОСОБА_1 подарованої йому квартири, є спільні сумісні кошти колишнього подружжя, суд першої інстанції дійшов до вірних та обгрунтованих висновків, що квартира АДРЕСА_2 , є спільним майном колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , і з огляду на те, що частки подружжя у спільному майні є рівними, підставно відмовив в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання спірної квартири його особистою приватною власністю та підставно задовольнив позов ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на 1/2 частку квартири. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в застосуванні наслідків спливу позовної давності.
Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 72 СК України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності
Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою, відповідно до положень Цивільного кодексу України.
Відповідно до п. 15 вказаної Постанови, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішення законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Судом першої інстанції встановлено, що шлюб між сторонами розірвано 01.04.2016.
Про порушення права власності позивач за зустрічним позовом дізналася 30.11.2021, коли їй було вручено ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова про відкриття провадження у справі № 466/10469/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на квартиру.
Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суд першої інстанції вірно вказав, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.
Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. (Постанова КЦС ВС від 06.11.2019 № 203/304/17 (61-5400св19).
Судом встановлено, що у 2021 році позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 дізналася про порушення свого права на спірну квартиру, тому суд вважає, що саме з цього часу почала відраховуватися позовна давність на звернення позивача з позовом до суду за захистом порушеного права.
Встановивши, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та визнання права спільної власності на квартиру 17.12.2021, тобто в межах строку позовної давності, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні заяви позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 про застосування наслідків спливу позовної давності за зустрічним позовом.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 02 вересня 2022 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 23.03.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк