Справа № 759/16884/17
Апеляційне провадження №22-ц/824/1784/2023

 

П О С Т А Н О В А
 І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

30 січня 2023 року                                                                                          місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді     Журби С.О., 
суддів                           Писаної Т.О., Приходька К.П., 
розглянувши справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 січня 2022 року у справі за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Чаадаєва-2» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У листопаді 2017 року ОСББ «Чаадаєва-2» звернулось до суду із позовом ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, яким з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСББ «Чаадаєва-2» заборгованість по сплаті внесків на утримання будинку та відшкодування вартості спожитих житлово-комунальних послуг у розмірі 89612 грн. 35 коп., заборгованість по сплаті внесків за участь в утриманні відкритої гостьової стоянки у розмірі 4238 грн. 62 коп. з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних та судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ОСББ «Чаадаєва -2»  належним чином виконало перед ОСОБА_1 , який є власником квартири АДРЕСА_1 , свої зобов`язання щодо належного утримання та використання спільного майна будинку, проте відповідач неналежним чином здійснює відповідні оплати, у зв`язку із чим у нього утворилась заборгованість у загальному розмірі 93850 грн. 97 коп.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 27 січня 2022 року позов задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСББ «Чаадаєва - 2» заборгованість по сплаті внесків на утримання будинку та відшкодування вартості спожитих житлово-комунальних послуг у розмірі 89612, 35 грн.,  заборгованість по сплаті внесків за участь в утриманні відкритої гостьової стоянки у розмірі 4238, 62 грн.  з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, а всього стягнути 93850, 97 грн.; в іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, щооскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення та повернути справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Станом на початок розгляду справи по суті відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно із ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки у справі ціна позову становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму, а дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання.
У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання встановлених законом умов) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав:
В ході розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно до статуту Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Чаадаєва -2», об`єднання створено власниками квартир багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , відповідно до Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».
01.01.2014 року між ОСББ «Чаадаєва-2» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території (т. 1 а.с. 35-36).
01.02.2014 року між ОСББ «Чаадаєва-2» та ОСОБА_1 було укладено договір про участь в утриманні відкритої гостьової стоянки призначеної для паркування транспортних засобів власників квартир та нежилих приміщень будинків АДРЕСА_4 та АДРЕСА_4 , відповідно до якого ОСББ «Чаадаєва-2» надає відповідачу на території гостьової стоянки, розміщеної на прибудинковій території за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 послуги з утримання паркувального місця № 94 та охорони транспортного засобу замовника марки «Фольксваген», д.н. НОМЕР_1 , а замовник зобов`язується забезпечити своєчасну оплату наданих йому послуг з утримання паркувального місця та послуг по охороні транспортного засобу (т.1 а.с. 37).
Внаслідок неналежного виконання відповідачем свого обов`язку щодо сплати витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, оплати комунальних послуг та за участь в утриманні відкритої гостьової стоянки, у останнього перед ОСББ «Чаадаєва-2» утворилась заборгованість, нарахування якої позивачем проводилось на підставі договору та правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 01.07.1994 № 65 та постанови Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 «Про затвердження правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з надання централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» з урахуванням показників будинкового та квартирного лічильників відповідача та по тарифам, які були встановлені регулятором у відповідний період.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із  доведеності належним та допустимими доказами факту наявності у відповідача заборгованості перед позивачем. 
В своїй апеляційній скарзі апелянт більшу частину своїх заперечень проти рішення суду першої інстанції пов`язує  з  неналежністю з його точки зору первісної позовної заяви. В той же час в ході розгляду справи позивач декілька разів змінював свої позовні вимоги, як шляхом відмови від частини вимог, так і шляхом подачі заяв про збільшення позовних вимог. Вказані заяви були залучені судом до справи, з приводу чого ухвалювалися відповідні процесуальні рішення. Таким чином, розгляд справи було здійснено відповідно до останньої редакції позову позивача, що в свою чергу обумовлює відсутність підстав для надання апеляційним судом оцінки обґрунтованості та належності первісних позовних вимог позивача. Заяви про збільшення позовних вимог були подані в належний процесуальний спосіб, прийняті судом, про що були постановлені відповідні протокольні ухвали, а доводи апелянта в цій частині не відповідають обставинам справи та вимогам процесуального законодавства. При цьому, з точки зору апеляційного суду зміна предмету позову в ході розгляду справи не відбувалася, оскільки таким предметом завжди були вимоги про стягнення з відповідача вартості спожитих ним послуг позивача. 
Не відповідають дійсності й твердження апелянта про участь у справі не уповноважених представників позивача.  Повноваження таких представників були належним чином перевірені судом, відомості про відкликання їх повноважень діяти від імені юридичної особи - позивача до суду не надходили. 
Твердження апелянта про ненадання позивачем до суду зрозумілих розрахунків суми, яку позивач просив стягнути з відповідача, не відповідають дійсності, оскільки усі заяви позивача місять додатки - детальний розрахунок боргу, який є чітким і зрозумілим. 
Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів  міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення  для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази  подаються сторонами та іншими особами,  які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
В ході розгляду справи позивач надав належні з точки зору суду докази щодо надання ним послуг відповідачу, а також належні розрахунки заборгованості. Натомість відповідач не представив до суду ні відповідних належних контрдоказів, які б спростовували позицію позивача, ні контррозрахунків заборгованості у разі твердження про неналежне обрахування суми боргу позивачем.
Окремо звертає увагу апеляційний суд на належну оцінку судом першої інстанції доводів відповідача щодо наявності у нього права на безкоштовне користування паркувальним майданчиком відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 25.05.2011 № 585 «Про затвердження Порядку надання пільг інвалідам, членам їх сімей, законним представником інвалідів (дітей-інвалідів), підприємствам, установам, організаціям громадських організацій інвалідів та сфери соціального захисту населення на безоплатне паркування і зберігання транспортних засобів». Фактично доводи апеляційної скарги є повторенням позиції відповідача з цього приводу в суді першої інстанції, яку суд детально дослідив, і з висновками якого за результатами такого дослідження в повній мірі погодився і апеляційний суд. Вищевказаний нормативний акт встановлює пільги для відповідної категорії громадян в зазначеній сфері правовідносин, однак для реалізації такої пільги має бути дотримано певну процедуру, доказів чого в ході розгляду справи до суду надано не було. 
Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91). 
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
З огляду на вищевказане, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні. 
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 січня 2022 року  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

 
Головуючий                                                                                                С.О. Журба

Судді:                                                                                                           Т.О. Писана

                                                                                                                     К.П. Приходько