Номер провадження: 22-ц/813/4803/23 
Справа № 947/7545/20

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі суддів :
головуючої Орловської Н.В.,
суддів Приходько Л.А.,
        Пузанової Л.В.
за участі секретаря ЗєйналовоїА.Ф.к.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Пудлінська Лариса Іванівна, на рішення Київського районного суду міста Одеси від 28 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання майна власністю подружжя та визнання договорів недійсними,

ВСТАНОВИВ:

03 квітня 2020 року ОСОБА_1  звернувся до Київського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4 , після якого залишилось спадкове майно, що складається з частки домоволодіння АДРЕСА_1 . Вказане майно було придбано батьками позивача у період їх перебування у зареєстрованому шлюбі, та значно збільшено у обсязі та вартості за рахунок спільних зусиль подружжя. Оскільки на момент смерті батька позивач проживав разом з ним, тому в силу ч.3 ст.1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину.
Позивач зазначає, що не має можливості оформити право на спадщину, оскільки відповідачка ОСОБА_2 , на чиє ім`я було зареєстровано спірне майно, одноосібно здійснила його відчуження шляхом укладання договорів дарування від 10.03.2004р. та від 29.09.2017р. на користь ОСОБА_3 .
Оскільки домоволодіння АДРЕСА_1 є спільним майном подружжя померлого  ОСОБА_4 та відповідачки ОСОБА_2 , проте остання одноосібно, без згоди другого з подружжя, розпорядилася вказаним майном, тому позивач, з урахуванням заяви про зміну предмета позову (т.1, а.с.100-105), просив суд:
-визнати домоволодіння АДРЕСА_1 спільною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ;
-визнати недійним договір дарування 77/100 домоволодіння з надвірними спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , укладений 10 березня 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Михальовою Л.І. і зареєстрований в реєстрі за №3-793;
-визнати недійним договір дарування 23/100 домоволодіння з надвірними спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , укладений 29 вересня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Ланіною В.І. і зареєстрований в реєстрі за №2897.
Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 28 листопада 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вказане судове рішення мотивовано тим, що спірне майно було відчужено на користь ОСОБА_3 за згоди померлого ОСОБА_4 , як другого з подружжя, і на момент смерті останнього не входило до складу спадщини. Судом не встановлено порушення законодавства та прав ОСОБА_4 під час укладання оспорюваних договорів дарування, а тому підстав для задоволення позову суд не вбачає.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Пудлінська Лариса Іванівна, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Київського районного суду міста Одеси від 28.11.2022 року скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 
В обґрунтування своєї позиції зазначає, що батько позивача ОСОБА_4 , будучи співвласником відчужуваного на користь ОСОБА_3 домоволодіння АДРЕСА_1 , не був стороною оспорюваних договорів дарування, а також не уповноважував ОСОБА_2 на розпорядження належним йому майном, а тому вказані договори підлягають визнанню недійсними. Суд першої інстанції вказаних обставин не врахував, а тому дійшов необґрунтованого висновку про відмову в задоволенні цієї частини позовних вимог.
Крім того, суд безпідставно відмовив у задоволенні позову в частині визнання спірного домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вказане майно було придбано у період зареєстрованого шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
Посилаючись на невмотивованість оскаржуваного рішення, а також відсутність правової оцінки досліджуваних судом доказів, ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Пудлінська Лариса Іванівна, наполягає на задоволенні вимог апеляційної скарги. 
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи. 
Заслухавши доповідача, перевіривши на основі встановлених фактів і обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права у межах доводів апеляційної скарги та положень ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до таких висновків. 
Судом встановлено, що 11 червня 1968 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , які є батьками позивача ОСОБА_1 , що підтверджується відповідними копіями свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , виданого 11.06.1968р., та свідоцтва про народження, виданого 07.04.1969 року серії НОМЕР_2 . (т.1, а.с.7, 174)
Розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 14.08.2003р. №1153 «Про виділ із домоволодіння АДРЕСА_2 , в одне самостійне гр. ОСОБА_2 » визнано право власності за ОСОБА_2 на домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається із житлового будинку літ. «Б5; Б» та госпспоруд літ. «Б4», «Б3», розташоване на земельній ділянці, площею 542 кв.м. Вирішено присвоїти поштову адресу домоволодінню, яке належить ОСОБА_2 - АДРЕСА_1 (т.1, а.с.107)
На підставі вказаного розпорядження 04.11.2003 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради видано ОСОБА_2 свідоцтво про право власності № НОМЕР_3 на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , яке зареєстровано Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 26.11.2003р. під №136, на стор. 84 у кн. 266. (т.1, а.с.142)
10 березня 2004 року між ОСОБА_2 , як дарувальником, та ОСОБА_3 , як обдарованою, укладено договір дарування 77/100 частин домоволодіння з надвірними спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , яке складається в цілому з двох кам`яних житлових будинків під літерами «Б, Б5», загальною житловою площею 75,5 кв.м., та надвірних споруд під літерами «Б3» - вбиральня, «Б4» - душ, №1-5 – огородження, І-мостіння, розташованих на земельній ділянці площею 542 кв.м. Вказаний договір посвідчений державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Михальовою Л.І. та зареєстрований в реєстрі за номером 3-793. (т.1, а.с.106)
29 вересня 2017 року між ОСОБА_2 , як дарувальником, та ОСОБА_3 , як обдарованою, укладено договір дарування 23/100 частин домоволодіння під АДРЕСА_1 , яке в цілому складається з двох житлових будинків «Б», «Б5», та надвірних споруд під літерами «Б3» - вбиральня, «Б4» - душ, №1-5 – огородження, І-вимощення. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною В.І. та зареєстровано за номером 2897. (т.1, а.с.139-140)
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, про що Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області складено актовий запис № 10702 від 17.10.2018 р. (а.с.97)
За позицією позивача, він є спадкоємцем першої черги після померлого ОСОБА_4 . Порушення своїх прав пов`язує з незаконним, на його думку, вибуттям домоволодіння АДРЕСА_1 зі спадкової маси, оскільки його відчуження було здійснено відповідачкою ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 за відсутності волевиявлення померлого ОСОБА_4 , як другого з подружжя, що володів спірним майном на праві спільної сумісної власності.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з відсутності порушення його прав внаслідок укладання відповідачами оспорюваних правочинів.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Аналогічне положення міститься і в частині третій статті 368 ЦК України.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Судом встановлено, що право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 набуто відповідачкою ОСОБА_2 у період перебування її в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що таке майно було об`єктом  права спільної сумісної власності подружжя, незалежно від того, що воно було оформлене на ім`я ОСОБА_2 . Докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні, і вказані обставини відповідачами не заперечені.
Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Аналогічні положення містять частина перша, друга статті 369 ЦК України, згідно яких співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Згідно з частиною першою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. (ч.2 ст.65 СК України)
Частиною третьою статті 65 СК України передбачено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Системний аналіз наведених правових норм у їх взаємозв`язку свідчить про те, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369,  статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. 
Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.06.2021 року по справі № 916/2813/18 дійшла висновку, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
Отже, предметом доказування в категорії справ про визнання недійсними правочинів щодо відчуження майна з підстав відсутності згоди на таке відчуження другого з подружжя, яке володіє вказаним майном на праві спільної сумісної власності, є: відсутність згоди другого з подружжя, а також недобросовісність набувача за оспорюваним договором.
Згідно доводів позовної заяви, з урахуванням заяви про зміну її предмету, а також апеляційної скарги, позивач, як спадкоємець померлого ОСОБА_4 , оспорює договори дарування від 10.03.2004р. та від 29.09.2017р., за якими ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 77/100 та 23/100 частин домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 .
З матеріалів справи вбачається, що на виконання ухвали Київського районного суду м.Одеси від 15.12.2020 року приватним нотаріусом Ланіною В.І. надано належним чином засвідчену копію договору дарування від 29.09.2017р. за реєстраційним номером 2897, а також копії документів, на підставі яких був посвідчений договір, серед яких копію нотаріальної посвідченої заяви ОСОБА_4 . (т.1, а.с. 173)
За змістом вказаної заяви ОСОБА_4 надав згоду своїй дружині ОСОБА_2 на дарування 23/100 часток домоволодіння під номером АДРЕСА_1 та укладання нею договору дарування на умовах на її розсуд без додаткового погодження цих питань з ним. ОСОБА_4 зазначив, що відчужуване нерухоме майно є їхньою з дружиною спільною сумісною власністю як таке, що набуте у період перебування в зареєстрованому шлюбі. При цьому, ОСОБА_4 підтвердив, що договір дарування, який укладається за участю його дружини, відповідає інтересам сім`ї, умови його вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, а укладання цього договору відповідає їхньому спільному волевиявленню. Також зазначив, що зміст статей 60-65, 92, 97 Сімейного Кодексу України йому нотаріусом роз`яснено. 
Вказане ОСОБА_4 підтвердив власним підписом, справжність якого засвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною В.І.
Крім того, на виконання ухвали Київського районного суду міста Одеси від 14.05.2021р. Одеським державним нотаріальним архівом надано належним чином засвідчену копію договору дарування від 13.04.2004 року за реєстровим номером 3-793, посвідченого державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори, а також документів, на підставі яких було посвідчено вказаний договір, в тому числі копію заяви ОСОБА_4 (т.1, а.с.172)
За змістом вказаної заяви ОСОБА_4 надав згоду своїй дружині ОСОБА_2 на дарування 77/100 частин домоволодіння під номером сьомим –А, розташованого в АДРЕСА_1 , придбаного в період зареєстрованого шлюбу на загальні кошти, гр. ОСОБА_3 . 
Вказане ОСОБА_4 підтвердив власним підписом, справжність якого засвідчена державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Михальовою Л.І. 
Установивши, що ОСОБА_4 при укладенні оспорюваних договорів дарування надав свою згоду на відчуження спірного майна, яке є спільною сумісною власності подружжя, і така згода надана у письмовій формі та нотаріально посвідчена, як того вимагає частина третя статті 65 СК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність передумов для визнання оспорюваних правочинів недійсними з підстав, заявлених позивачем.
Посилання скаржника на ту обставину, що ОСОБА_4 , як співвласник майна на праві спільної сумісної власності, не був стороною оспорюваних правочинів, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що ґрунтуються на помилковому тлумаченні наведених вище вимог закону, оскільки положення ст.65 СК України передбачають надання другим з подружжя належним чином оформленої згоди на вчинення правочину, не вимагаючи при цьому безпосередню участь такої особи, як сторони правочину. 
Також колегія суддів відхиляє довід апелянта про те, що ОСОБА_4 не уповноважував відповідачку ОСОБА_2 на розпорядження належним йому на праві приватної власності майном – часткою домоволодіння під АДРЕСА_1 , виходячи з наступного.
Згідно зі статтею 70 СК у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. 
Стаття 64 СК України передбачає право подружжя на укладення договорів між собою, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
З наведеного слідує, що законодавець не забороняє подружжю припинити право спільної сумісної власності подружжя на майно і встановити право спільної часткової власності подружжя на нього відповідно до статті 64 СК України, але за умови укладання відповідного правочину або в судовому порядку.
Натомість, позивачем на підтвердження своїх доводів не надано доказів припинення права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на домоволодіння АДРЕСА_1 та, як наслідок, виникнення у померлого ОСОБА_4 права приватної власності на частину вказаного майна, а тому доводи скаржника в цій частині слід визнати необґрунтованими. 
З огляду на викладене, встановивши фактичні обставини справи на надавши їм правову оцінку з урахуванням доводів сторін та заперечень сторін, в контексті норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання недійсними договорів дарування 77/100 та 23/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , укладених 10 березня 2004 року та 29 вересня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Щодо вимог позивача про визнання спірного домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя, то суд зазначає, що поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 Цивільного кодексу України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном.
Враховуючи, що спірне домоволодіння вибуло з права володіння, користування та розпорядження подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 за життя останнього, і судом встановлено відсутність підстав для визнання недійсними правочинів, на підставі яких майно було відчужено на користь третьої особи, тому відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача щодо визнання вказаного майна спільною власністю подружжя.
Апеляційний суд вважає, що з метою вирішення спірних правовідносин достатнім є з`ясування судом обставин щодо наявності у майна статусу спільної сумісної власності подружжя на момент його відчуження, про що зазначено у мотивувальній частині цієї постанови.
При цьому, визнання такого майна об`єктом спільної сумісної власності, за умови його приналежності третій особі, порушуватиме права такої особи, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст. ст.367,374,375, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Пудлінська Лариса Іванівна, залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду міста Одеси від 28 листопада 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст судового рішення складено 23 березня 2023 року.

Головуюча: _________________ Н.В.Орловська

Судді: _________________ Л.А.Приходько

_________________ Л.В.Пузанова