Справа № 341/1407/22 
Провадження № 22-ц/4808/387/23 
Провадження № 22-ц/4808/388/23 
Головуючий у 1 інстанції МЕРГЕЛЬ М. Р. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 березня 2023 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
                       судді-доповідача        Бойчука І.В.,
                       суддів:                Пнівчук О.В., Томин О.О.,
                       секретаря                        Кузів А.М.,
                       з участю        сторін та їх представників,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Національного заповідника «Давній Галич» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за апеляційною скаргою представника Національного заповідника «Давній Галич» на рішення Галицького районного суду від 10 січня 2023 року та додаткове рішення Галицького районного суду від 16 січня 2023 року під головуванням судді Мергеля М.Р. у м. Галич
в с т а н о в и в:
В жовтні 2022 року ОСОБА_1  звернулася до суду першої інстанції з позовом до Національного заповідника «Давній Галич» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 05.09.2022 у зв`язку із сімейними обставинами (погіршення стану здоров`я її матері) вона звернулася до безпосереднього керівника -головного бухгалтера установи з проханням надати їй частину невикористаної щорічної основної відпустки тривалістю два дні з 06.09.2022. Отримавши згоду безпосереднього керівника, вона написала відповідну заяву про надання їй відпустки на два дні з 06.09.2022, письмово погодила таку у головного бухгалтера та старшого інспектора відділу кадрів. Заяву залишила у відділі кадрів. Оскільки була впевнена, що заяву їй погоджено і вона має право займатися особистими справами, 06.09.2022 ОСОБА_1 не вийшла на роботу. При цьому ні 05.09.2022, а ні протягом 06.09.2022 їй ніхто не повідомив, що заяву про відпустку не погодив генеральний директор.
Перебуваючи на робочому місці 07.09.2022, позивачка на прохання генерального директора переписала заяву на відпустку, в якій просила надати їй два дні відпустки без збереження заробітної плати з 07.09.2022. У кінці робочого дня 09.09.2022 генеральний директор вручив позивачці акт про її відсутність на робочому місці 06.09.2022 більше трьох годин. Звертає увагу на те, що 07.09.2022 їй навіть не довели до відома щодо наявності указаного акта. Вважає, що генеральний директор свідомо не підписав наказ про її відпустку з 06.09.2022, надалі запропонував написати нову заяву про відпустку з 07.09.2022 лише з метою створення штучного підґрунтя для звільнення.
Не дивлячись на те, що первинна та обласна профспілкові організації не надали згоду на розірвання трудового договору з нею, генеральний директор установи прийняв оскаржуваний наказ від 04.10.2022 про її звільнення.
Вважає зазначений наказ про її звільнення незаконним, оскільки на робочому місці 06.09.2022 була відсутня з поважних причин, під час прийняття наказу порушено вимоги частини третьої статті 149 КЗпП України, відповідач порушив процедуру звільнення, зокрема в частині складення акта про відсутність на робочому місці, недотримання вимог про отримання від працівника пояснення, а генеральний директор не підписав заяву на відпустку з 06.09.2022 через особисте упереджене ставлення до позивачки, хоча іншим працівникам подані 05.09.2022 заяви на відпустки підписав.
Крім того, зазначала, що відповідач звільнив її всупереч положенням статті 252 КЗпП України без отримання на це згоди первинної або обласної профспілкової організації.
Просила визнати незаконним і скасувати наказ від 04 жовтня 2022 року № 244-К про її звільнення; поновити її на посаді заступника головного бухгалтера фінансово-економічного сектору НЗ «Давній Галич» з дня її звільнення; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з часу звільнення позивачки до часу поновлення на роботі.
Рішенням Галицького районного суду від 10 січня 2023 року позов задоволено.
Визнано незаконним і скасовано наказ Національного заповідника «Давній Галич» від 04 жовтня 2022 року № 244-К «Про накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за прогул».
Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника головного бухгалтера фінансово-економічного сектору Національного заповідника «Давній Галич» з 06 жовтня 2022 року.
Стягнуто з Національного заповідника «Давній Галич» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 жовтня 2022 року до дня поновлення на роботі у розмірі 54 744,76 грн.
Стягнуто з Національного заповідника «Давній Галич» на користь держави 992,40 грн судового збору.
Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць звернуто до негайного виконання.
Додатковим рішенням Галицького районного суду від 16 січня 2023 року стягнуто з Національного заповідника «Давній Галич» на користь держави 992,40 грн судового збору.
Не погоджуючись з рішеннями суду першої інстанції представник Національного заповідника «Давній Галич» подав апеляційну скаргу в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим.
При ухваленні рішення суд неповно встановив та дослідив обставини, які мають значення для справи, що призвело до невідповідності висновків, викладених у рішенні обставинам справи.
Висновки суду щодо причин звільнення позивачки є помилковими, оскільки в обґрунтуванні до наказу про звільнення та відзиві на позовну заяву, поясненнями Генерального директора ОСОБА_2 та представника відповідача чітко зазначались причини застосування до ОСОБА_1 : такого виду дисциплінарного стягнення як - прогул 06.09.2022.
При обранні виду дисциплінарного стягнення щодо позивачки, відповідач враховував у відповідності до вимог ст. 149 КЗпП характер правопорушення, його тяжкість і ставлення самого працівника до такого порушення та ступінь його винуватості. 
Апелянт вважає, що дії позивачки підтверджують їх умисність та вину у вчиненому дисциплінарному проступку.
Суд визнав поважною причиною відсутності на роботі позивачки не ту, яка вказувала сама позивачка, а тільки сам факт погодження заяви позивачки з її безпосереднім керівником і кадровиком.
Апелянт вказує на те, що дії позивачки підтверджують її винну поведінку. Факт відсутності на роботі визнала також і сама позивачка.
Висновки суду першої інстанції щодо поважності причин відсутності позивачки на роботі не відповідають обставинам справи.
Суд погодився з позицією позивачки про те, що для отримання невикористаних днів щорічної відпустки працівнику достатньо написати заяву, погодити її у безпосереднього керівника та служби кадрів, а остаточного рішення керівника непотрібно. Такі висновки суду не відповідають вимогами чинного трудового законодавства, оскілки процедура погодження заяв на відпустки, як і процедура звільнення, чітко регламентовані законодавством і не можуть тлумачитись на власний розсуд ні працівником, ні судом.
Апелянт вказує на те, що усі працівники, які написали заяву на відпустку, повідомляють про це генерального директора, також телефоном, в результаті чого керівник стає обізнаним у обставинах щодо необхідності виходу у відпустку того чи іншого працівника.
Однак позивачка не зв`язувалася із керівником і не повідомляла про необхідність виходу у відпустку з 06.09.2022. Самовільно не з`явилась на роботу і вирішила, що її заява погоджена генеральним директором. При цьому, про її відсутність на роботі керівник дізнався лише 06.09.2022 після розмови із представником відділу кадрів заповідника, яка підтвердила вказані факти в якості свідка в судовому засіданні. Остання ствердила той факт, що позивачка поцікавилась про результат розгляду своєї заяви тільки в день своєї самовільної відсутності на робочому місці 06.09.2022, наприкінці робочого дня.
Фактично, аргументи позивачки зводяться до того, що погодження заяви на невикористані дні щорічної відпустки є обов`язком роботодавця, а тому позивачка, начебто, виконала всі залежні від неї дії для виходу у відпустку. Але такі не заслуговують на увагу і відсутність її на роботі допущена нею самовільно.
У законодавстві відсутні посилання на необхідність обґрунтування роботодавцем відмови у наданні працівнику невикористаних днів щорічної відпустки, а по-друге станом на момент відмови відповідача у погодженні заяви позивачки від 05.09.2022, вона вже самовільно покинула робоче місце, а на вимогу керівника з`явитись того ж дня на роботу і надати відповідні пояснення, не з`явилась. 
Незважаючи на те, що графіком відпусток, на який посилається суд першої інстанції дійсно передбачено щорічну основну відпустку позивачки на вересень 2022 року, для її отримання останньою мав бути дотриманий порядок погодження відповідної заяви, а остаточне рішення про її надання чи ненадання залишалось за керівником.
Після відмови позивачки надати пояснення причин відсутності на роботі, 12 вересня 2022 року відповідач звернувся до Профспілкового комітету НЗ «Давній Галич» з поданням про надання згоди на розірвання трудового договору з позивачкою з ініціативи роботодавця.
На засіданні профспілкового комітету НЗ «Давній Галич» 15 вересня 2022 року розглянуто питання розірвання трудового договору з позивачкою, в результаті чого прийнято рішення про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору з позивачкою у зв`язку з відсутністю підстав для звільнення.
Суд першої інстанції, надаючи оцінку рішенням профспілки спростовує в окремих моментах їх твердження, а з другого боку все ж робить висновок про обґрунтованість рішень профспілки, що підтверджує невідповідність висновків суду обставинам справи. Суд не дослідив долучений відповідачем до матеріалів справи доказ, а саме запис засідання Профспілкового комітету в присутності складу профкому та запрошених працівників НЗ «Давній Галич», яке відбулось 15 вересня 2022 року, в результаті чого дійшов хибного висновку про обґрунтованість рішення профспілки.
Процедура реалізації гарантій працівника на отримання невикористаних днів щорічної відпустки не є одностороннім правочином працівника, а складається із певних юридичних фактів: подача заяви, погодження безпосереднім керівником (головним бухгалтером), відділом кадрів, погодження Генеральним директором НЗ «Давній Галич» та видача відповідного наказу. Тільки після дотримання усіх складових цього процесу можна вважати, що працівник отримав право не з`явитись на робоче місце з визначеної в заяві (і наказі) дати. Однак позивачка пройшла лише частину визначеної процедури і на власний розсуд покинула робоче місце 06.09.2022.
Крім того, додатковим рішенням суду суд вирішив питання стягнення судових витрат, ще за одну позовну вимогу які підлягали стягненню з відповідача у зв`язку із задоволенням позовних вимог. Оскільки таке рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення тому апелянт незгідний і з цим рішенням.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог та скасувати додаткове рішення суду.
ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Вказує на те, що її право на щорічну відпустку передбачено Конституцією України, КЗпП України, ЗУ «Про відпустки». Таким чином, вона не можу бути позбавлена свого Конституційного права на відпустку враховуючи те, що затверджений керівником підприємства графік відпусток. Зазначає, що вона в таку відпустку повинна була піти у вересні 2022 року. 
КЗпП України та ЗУ «Про відпустки» не містить беззаперечних повноважень керівника відмовляти працівнику у праві на відпустку, а в її випадку у праві на відпустку у визначений керівником підприємства час. Відпустка їй була необхідна у зв`язку із сімейними обставинами, в тому числі необхідністю здійснювати догляд за матір`ю.
Згідно рішення профспілкового комітету Національного заповідника «Давній Галич» від 15.09.2022, профспілковий комітет вирішив не надавати згоду на розірвання трудового договору з заступником головного бухгалтера фінансово-економічного сектору ОСОБА_1 та завідувачем господарського відділу ОСОБА_3 за п. 4 ст 40 КЗпП України. 
Рішенням Івано-Франківська обласна організація профспілки працівників культури України від 03.10.2022 року також відмовила надавати згоду на її звільнення.
Незважаючи на відмови профспілкового комітету у розірванні трудового договору, керівником Національного заповідника «Давній Галич» 04.10.2022 було видано наказ про звільнення її з роботи з 05.10.2022.
Не заслуговують уваги і доводи апелянта щодо помилковості висновків суду про причини її звільнення. У судовому засіданні керівник підтвердив той факт, що основною причиною її звільнення було на його переконання її зневажлива і зверхня поведінка під час з`ясування керівником обставин її відсутності на робочому місці. Тому суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив про те, що при наявності у її діях після 06.09.2022 складу іншого дисциплінарного проступку, керівник повинен був надати таким діям працівника окрему правову оцінку, а не при прийнятті рішення щодо обставин від 06.09.2022.
Вказує на те, що аргументи апеляційної скарги щодо нібито комплексного підходу зі сторони відповідача при розгляді дисциплінарного проступку, є тільки намагання апелянта оминути факти які підлягають з`ясуванню. Зокрема такі факти як ступінь тяжкості проступку та в чому полягає така тяжкість та її ступінь; заподіяна шкода її розмір; обставини за яких вчинено проступок; її попередню роботу. 
Вона не приступила 06.07.2022 до роботи у зв`язку із неповідомленням її уповноваженими особами відповідача про відмову у наданні відпустки. Довідавшись, що керівником не підписано наказ про її відпустку, остання 07.09.2022 прибула на роботу , не зважаючи на те. що їй з цього ж дня було надано відпустку без збереження заробітної плати, і вона відпрацювала фактично весь робочий день 07.09.2022.
Разом з тим саме на роботодавця покладається обов`язок доказування фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, за яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина як одна з важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності.
Працівник відділу кадрів у суді дала покази про те, що майже усі заяви на відпустку передаються до відділу кадрів, а вона несе такі заяви на погодження керівнику. Саме 06.09.2022 не було погоджено двох заяв на відпустку тільки позивачці та іншому працівнику Ліушу, однак інші заяви на відпустку були погоджені керівником.
Не відповідають дійсності доводи апелянта про те, що нібито вона 06.09.2022 не з`явилась на робоче місце на вимогу керівника. 
Не заслуговують уваги аргументи апелянта, що відмова профспілкових органів є необґрунтованою. Так, згідно наявного в матеріалах даної цивільної справи рішення слід констатувати те, що профспілковим комітетом повно та всебічно було розглянуто звернення керівника з приводу погодження притягнення її до дисциплінарної відповідальності. Відповідачем самостійно визнано, що такі докази як звукозапис засідання профкому не містять іншого, ніж наявна в рішенні профспілкового комітету від 15.09.2022 інформація, а тому заслуховувати такий запис на переконання відповідача не було потреби. Окрім того, відповідач не наполягав на свідках зі своєї сторони та не підтримав своє клопотання на час його розгляду.
Отже, апелянт у своїй апеляційній сказі не навів жодних аргументів, які підтвердили законність прийнятого наказу про її звільнення і жодним чином не спростував законність та обґрунтованість судового рішення. Вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції та додаткове рішення залишити без змін.
ОСОБА_2 , та представник апелянта адвокат Сторожук А. Л. апеляційну скаргу підтримали з мотивів наведеній у ній.
ОСОБА_1 та її представник адвокат Білан А. М. вимоги апеляційної скарги заперечили, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.
Встановлено, що згідно із записами трудової книжки ОСОБА_1 04.04.2019 переведена на посаду заступника головного бухгалтера фінансово-економічного сектору Національного заповідника «Давній Галич» (а.с.10).
Наказом керівника установи Олійником В. Є. від 15.12.2021 затверджено графік відпусток на 2022 рік, відповідно до якого ОСОБА_1 погоджено чергову щорічну відпустку у вересні 2022 року (а.с.40).
ОСОБА_1 05.09.2022 підготувала заяву про надання частини невикористаної щорічної відпустки за робочий рік тривалістю два календарні дні з 06.09.2022. Указана заява 05.09.2022 погоджена підписами безпосереднього керівника – головного бухгалтера з візою «Не заперечую» та старшим інспектором з кадрів Габурак Г (а.с. 30).
Відповідно до змісту акта про відсутність на робочому місці без поважної причини більше 3 годин протягом робочого дня 06.09.2022 працівники ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 склали цей акт про те, що 06.09.2022 ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці з 09:30 до 13:00. Акт складено о 13:00 (а.с. 19).
ОСОБА_1 07.09.2022 подала повторно заяву про надання їй відпустки за власний рахунок у зв`язку із сімейними обставинами на два дні з 07.09.2022. На підставі вказаної заяви позивачка відбула у відпустку (а.с. 31).
Комісія в складі трьох осіб склала акт від 09.09.2022 про те, що ОСОБА_1 відмовилась підписати акт про відсутність на робочому місці 06.09.2022; отримала акт про відсутність на робочому місці 06.09.2022; відмовилась від пропозиції генерального директора ОСОБА_2 надати пояснення (а.с. 20).
Згідно довідки первинної профспілкової організації НЗ «Давній Галич» ОСОБА_1 з 20.12.2017 обрана до складу керівного органу ППО – профспілкового комітету (а.с. 63).
Згідно з витягом із рішення профспілкового комітету НЗ «Давній Галич» первинної профспілкової організації НЗ «Давній Галич» від 15.09.2022, за результатами розгляду звернення генерального директора ОСОБА_2 (вих. № 313 від 12.09.2022) щодо погодження притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , виборний профспілковий орган вирішив не дати згоду на розірвання трудового договору із заступником головного бухгалтера ОСОБА_1 та завідувачем господарського відділу ОСОБА_3 за п. 4 частини першої статті 40 КЗпП України (прогул) через відсутність підстав для звільнення за цією нормою (а.с. 23).
При цьому указане рішення профспілкового органу зокрема обґрунтоване тим, що в установі склався такий порядок подання заяви про відпустку: працівник готує заяву, погоджує із безпосереднім керівником, заява подавалась старшому інспектору з кадрів, старший інспектор з кадрів подавав заяву на підпис генеральному директору. Заяви ОСОБА_9 та інших працівників 05.09.2022 керівником відповідача підписані не були. Наступного робочого дня керівник не підписав заяву позивачки і не видав наказ про надання їй відпустки з 06.09.2022.
Профспілковий комітет дійшов висновку про порушення роботодавцем процедури притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності. Згідно вимог статті 149 КЗпП України та висновку про відсутність складових дисциплінарного проступку, профспілковий комітет зазначив, що відсутні підстави для звільнення ОСОБА_1 з роботи, оскілки присутнє упереджене ставлення до них як до членів профспілкового комітету з боку генерального директора.
Згідно з витягом з протоколу № 5 засідання президії Івано-Франківської обласної організації професійної спілки працівників культури України від 03.10.2022, розглянувши подання генерального директора НЗ «Давній Галич» на звільнення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , вищий виборний орган профспілки вирішив відмовити у згоді на звільнення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Вказане рішення мотивоване констатацією обґрунтованості рішення профспілкового комітету НЗ «Давній Галич» первинної профспілкової організації НЗ «Давній Галич» від 15.09.2022.
Вважаючи рішення профспілкових органів необґрунтованими, генеральний директор НЗ «Давній Галич» Олійник В. видав наказ від 04.10.2022 № 244-К про звільнення ОСОБА_1 з 05.10.2022 з роботи з посади заступника головного бухгалтера фінансово-економічного сектору за п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України за прогул, тобто за відсутність на робочому місці без поважних причин 06.09.2022 (а.с.11).
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 22 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 частини першої статті 40, пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.
Згідно з пунктом 24 вказаної постанови при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).
Визначальними факторами для вирішення питання про законність звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності.
Законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із числа передбачених ЦПК України.
Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.
Частинами першою, третьою статті 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступень тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. 
Звільнення за вчинення прогулу є дисциплінарним стягненням і повинне здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень.
Право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (стаття 2 Закону України «Про відпустки»).
Відповідно до статті 4 Закону України «Про відпустки» одним із видів відпусток є основна щорічна відпустка.
Можливість поділу щорічної основної відпустки на частини передбачено статтею 12 Закону України «Про відпустки» та пунктом 3.1.12 Колективного договору НЗ «Давній Галич».
Чинним законодавством не передбачено чіткої процедури здійснення дисциплінарного провадження роботодавцем щодо працівника не державного службовця.
Власник або уповноважений ним орган має право без створення комісії, тобто самостійно, прийняти рішення про притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності на підставі документів та інших доказів (встановлених фактів), що підтверджують наявність підстав для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності.
При цьому загальні засади процедури притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності установлені КЗпП України та Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», як у цьому випадку.
Верховний Суд у постанові від 09.11.2022 (справа № 344/3295/21) зазначив, що статтею 43 КЗпП України передбачені випадки, у яких розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого органу проводиться за попередньою згодою виборного органу, зокрема це розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 частини першої статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 252 КЗпП України звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок).
Аналогічне положення визначене й у частині третій статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».
У постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 686/4970/21 зазначено, що вказана норма встановлює необхідність отримання попередньої згоди не лише виборного органу, а і вищого виборного органу професійної спілки для членів виборного профспілкового органу і застосовується у взаємозв`язку зі статтею 43 КЗпП України, якою передбачені випадки отримання попередньої згоди виборного профспілкового органу при звільненні з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.
Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції встановив фактичні обставини справи і дійшов вірного висновку, що звільнення позивачки відбулося з порушенням норм трудового законодавства. Оскільки відмова працівникові у реалізації ним відповідного права на отримання частини щорічної основної відпустки повинна бути належним чином обґрунтована з боку роботодавця. В даному випадку у відповідача були відсутні обґрунтовані підстави щодо відмови надати позивачці частину щорічної основної відпустки з 06.09.2022. Також з огляду на обставини, суд дійшов вірного висновку про відсутність у діянні ОСОБА_1 складу дисциплінарного проступку, тобто щодо її відсутності на робочому місці 06.09.2022 без поважних причин.
Доводи апелянта про те, що висновки суду щодо причин звільнення позивачки є помилковими, є невірними.
Відмова працівникові у реалізації ним відповідного права на отримання частини щорічної основної відпустки повинна бути належним чином обґрунтована з боку роботодавця.
Встановлено, що наказом керівника установи Олійником В. Є. від 15.12.2021 затверджено графік відпусток на 2022 рік.
ОСОБА_1 05.09.2022 звернулась до генерального директора НЗ «Давній Галич» з проханням надати їй частину щорічної основної відпустки з 06.09.2022, надання такої відпуски вона узгодила зі своїм безпосереднім керівником – головним бухгалтером ОСОБА_11 та старшим інспектором з кадрів ОСОБА_12 , які погодили їй відпустку у заяві. Тобто, відсутність позивачки на роботі 06.09.2022 була обумовлена поважними причинами. Відмовляючи у наданні позивачці відпустки, роботодавець не повідомив її про це. Тільки в кінці робочого дня 06.09.2022 про відмову повідомила працівник відділу кадрів, тому звільнення позивачки за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося з порушенням норм трудового законодавства,
Судом встановлено відсутність обґрунтованих підстав з боку генерального директора НЗ «Давній Галич», щодо відмови надати позивачці частину щорічної основної відпустки з 06.09.2022. Крім того, відсутня згода профспілкових органів на звільнення позивачки з роботи за прогул. Також профспілковий орган встановив порядок видачі наказів про відпустки працівникам відповідача. Виходячи з таких даних, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що у відповідача склався порядок видачі наказів про відпустки працівникам, відповідно до якого при остаточному вирішенні питання про надання чи відмову в наданні відпустки працівнику, наказ для ознайомлення останньому не надається.
Тому доводи апелянта про те, що процедура погодження заяви на відпустку порушена є необґрунтованими.
Також встановлено, що під час прийняття наказу про звільнення ОСОБА_1 , генеральний директор НЗ «Давній Галич» безпідставно керувався, переважно, подальшою поведінкою позивачки після 06.09.2022, оскільки згідно з приписами частини другої статті 149 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. 
Отже, за наявності у діях ОСОБА_1 після 06.09.2022 складу іншого дисциплінарного проступку, керівник НЗ «Давній Галич» повинен був надати такій поведінці окрему правову оцінку, а не враховувати таку поведінку працівника під час прийняття рішення за його відсутність на робочому місці безпосередньо 06.09.2022.
Посилання апелянта, що відмова у дисциплінарному стягненні профспілкових органів є необґрунтованою, є недоведеними. Оскільки профспілковим комітетом повно та всебічно розглянув звернення керівника з приводу погодження притягнення її до дисциплінарної відповідальності.
Колегія суддів зауважує, що відповідно до положень статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.
Згідно із частиною першою статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Європейський суд з прав людини вказав, що приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру». Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом». Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у межах трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (рішення від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11, § 165).
З урахуванням положень частини першої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної практики Європейського суду з прав людини слід зробити висновок, що обмеження наданих особі соціальних гарантій у сфері трудової діяльності та, як наслідок, звільнення без дотримання вимог закону, охоплюється поняттям «приватне життя», захист якого гарантується державою згідно з відповідними конвенційними зобов`язаннями.
Право на відпочинок усім працівникам гарантовано статтею 45 Конституції України, КЗпП України, Законом України «Про відпустки» та іншими нормативно-правовими актами України.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Право на відпустки забезпечується, зокрема, гарантованим наданням працівнику відпустки визначеної тривалості зі збереженням на її період місця роботи (посади) та заробітної плати, якщо таке передбачене законодавством.
У цій справі позивачка, звернувшись до суду з позовом, не погодилася зі звільненням її відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, обґрунтовуючи свої запереченням тим, що була відсутня на роботі з поважних причин, а також тим, що склала та погодила заяву на відпустку.
Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 295/8928/19 зазначив: «відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я.
Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази.
В оцінці доводів касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанцій дійшов помилкових висновків про поважність причин відсутності позивача на роботі протягом 18 та 19 квітня 2019 року, Верховний Суд врахував, що, дослідивши зібрані у справі докази, показання свідків, які узгоджуються між собою та відповідають письмовим матеріалам справи, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що позивач довів належними та допустимими доказами поважність причин своєї відсутності на роботі 18 та 19 квітня 2019 року (хвороба батька, подання складеної працівником заяви про відпустку), а відповідач не довів, що відсутність позивача в ці робочі дні на роботі призвела до виникнення будь-яких тяжких чи несприятливих наслідків, які б дали привід для застосування до нього найбільш суворого дисциплінарного стягнення у виді звільнення».
За встановлених обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Судом першої інстанції належним чином досліджено всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення та додаткове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують їх законності та обґрунтованості. Підстав для їх скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. 
Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд 
       п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника Національного заповідника «Давній Галич» залишити без задоволення.
Рішення Галицького районного суду від 10 січня 2023 року та додаткове рішення Галицького районного суду від 16 січня 2023 року залишити без зміни.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 30 березня 2023 року.

Суддя-доповідач:                                                        І.В. Бойчук
       Судді:                                                                        О.В. Пнівчук                                                                                        О.О. Томин