ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1805/23 Справа № 189/1015/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сенаторов В.А. Суддя у 2-й інстанції - Кішкіна І. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року                                                                 м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Кішкіної І.В.,
суддів Агєєва О.В., Корчистої О.І.,
за участю секретаря судового засідання Шумило І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 189/1015/18 за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Укргазбанк» на рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 02 червня 2020 року (суддя Сенаторов В.А.)

в с т а н о в и в :

У 2018 році ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулось до Мар`їнського районного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 12 серпня 2013 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір №177/08/2013/0312, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 129320,00 грн строком до 11 листопада 2015 року, із встановленням сплати процентів у розмірі 16,3%. З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_2 12 серпня 2013 року було укладено договір поруки №312/177-1, також 12 серпня 2013 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки №312/177-2, за вказаними договорами відповідачі зобов`язались в повному обсязі нести солідарну з ОСОБА_1 відповідальність перед банком за виконання зобов`язань за кредитним договором. Внаслідок невиконання умов кредитного договору ОСОБА_1 станом на 24 травня 2018 року утворилась заборгованість в розмірі 101363,05 грн, яка складається з: заборгованість за кредитом – 87460,84 грн, нараховані та несплачені проценти за користування кредитом за період з 01 червня 2014 року по 30 квітня 2015 року – 13902,21 грн. Просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за кредитним договором у сумі 101363,05 грн, солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у сумі 101363,05 грн.
Заочним рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 15 листопада 2018 року позов Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 101363,05 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 101363,05 грн. 
Ухвалою Мар`їнського районного суду Донецької області від 01 липня 2019 року заочне рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 15 листопада 2018 року скасовано.
Рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 02 червня 2020 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
З вказаним рішенням не погодився позивач ПАТ АБ «Укргазбанк» та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права. Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 зазначає, що при розгляді справи та ухваленні рішення суд першої інстанції не дослідив надані позивачем розрахунок заборгованості та банківські виписки по особовим рахункам відповідача. Так само суд не дослідив періоди, зазначені в розрахунках, та умови кредитного договору щодо обов`язку позичальника здійснювати погашення кредитної заборгованості щомісячно до повного погашення заборгованості. Суд дійшов хибного висновку про застосування строку позовної давності до позовних вимог щодо всієї суми заборгованості. Суд не врахував строк дії поруки, визначений в п. 5.2. договорів поруки щодо кожного окремого платежу, а дійшов хибного висновку про припинення поруки в цілому. Крім того, представник позивача в судове засідання 02 червня 2021 року не викликався.
Від відповідачів надійшли відзиви на апеляційну скаргу, згідно яких вони вважають, що рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, зазначають, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що банком було пропущено строк позовної давності, просили оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Представник позивача ПАТ АБ «Укргазбанк» Легезін О.Г. у судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать довідки про доставку електронного листа, надав клопотання, згідно якого просив справу розглянути за відсутності представника.
Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать довідки про доставку SMS-повідомлення, повідомлення на сайті апеляційного суду.
Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.
У частині 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що відповідно до кредитного договору №177/08/2013/0312 від 12 серпня 2013 року позивач надав відповідачу ОСОБА_1 кредит у розмірі 129320,00 грн строком до 11 листопада 2015 року із встановленням сплати процентів у розмірі 16,3% річних на придбання автомобіля марки «HYUNDAI», моделі «ELANTRA», 2013 року випуску. Відповідно до п. 3.1. кредитного договору відповідач здійснює повернення кредиту у відповідно до графіку, встановленого у додатку 2 до цього договору, та сплату процентів за користування кредитними коштами (далі кредитна заборгованість) шляхом сплати рівних один одному платежів у розмірі 5937,00 грн. (далі періодичний платіж) (крім першого та останнього платежів) щомісяця з 1-го по 10-те число кожного місяця, шляхом внесення коштів на рахунок кредиту, відкритий у відділені позивача через касу банку або шляхом безготівкового перерахування. Додатком 2 до кредитного договору №177/08/2013/0312 від 12 серпня 2013 року визначено графік зменшення заборгованості по кредиту помісячно з 10 вересня 2013 року по 11 листопада 2015 року (а.с. 6-10).
Згідно із договорами поруки №312/177-1 та №312/177-2 від 12 серпня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 поручились перед ПАТ АБ «Укргазбанк» за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором №177/08/2013/0312 від 12 серпня 2013 року. Пунктом 2.1 умов договорів поруки визначено, що у випадку невиконання позичальником зобов`язань по кредитному договору, кредитор звертається з письмовою вимогою про виконання зобов`язань по кредитному договору до позичальника та/або поручителя. Пунктом 5.8. договору строк позовної давності за цим договором встановлено сторонами в три роки (а.с. 11-14).
З розрахунку заборгованості за кредитним договором №177/08/2013/0312 від 12 серпня 2013 року вбачається, що станом на 24 травня 2018 року заборгованість ОСОБА_1 перед позивачем за період з 12 серпня 2013 року по 30 квітня 2015 року становить 101363,05 грн, з яких 87460,84 грн – заборгованість за тілом кредиту, 13902,21 грн – заборгованість за процентами (а.с. 15). 
Відповідно до квитанції №TR.741374.23350.7173 останній платіж за кредитним договором ОСОБА_1 було здійснено 05 червня 2014 року на суму 6000 грн (а.с. 100).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення з позовом до суду, оскільки останній платіж за кредитом здійснений 05 червня 2014 року, тобто вперше не були виконані зобов`язання по погашенню кредиту 11 липня 2014 року. Позивач звернувся до суду з позовною заявою 03 липня 2018 року, після того, як строк позовної давності сплив ще 11 липня 2017 року, до відповідача з вимогами щодо повернення кредитного боргу не звертався. Станом на дату подачі позову до суду позивач пропустив строк позовної давності, з клопотанням про поновлення пропущеного строку не звертався.
Апеляційний суд частково не погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.
Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (частина 1 статті 8 ЦПК України).
Розглядаючи доводи апеляційної скарги в частині неналежного повідомлення позивача ПАТ АБ «Укргазбанк», апеляційний суд зазначає наступне.
Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (частина 2 статті 211 ЦПК України).
Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку (частини шоста, сьома статті 128 ЦПК України).
ЄСПЛ вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).
ЄСПЛ зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).
З матеріалів справи вбачається, що Мар`їнський районний суд Донецької області призначив розгляд справи на 07 листопада 2019 року, справу розглядом відкладено у зв`язку із знаходженням судді на лікарняному на 19 березня 2020 року (а.с. 72).
19 березня 2020 року у зв`язку з неявкою сторін в судове засідання справу розглядом відкладено на 02 червня 2020 року (а.с. 74).
02 червня 2020 року Мар`їнським районним суд Донецької області розглянуто дану цивільну справу (а.с.107).
З аналізу наведених вище документів вбачається, що матеріали справи не містять доказів належного повідомлення позивача про розгляд справи на 07 листопада2019 року, 19 березня 2020 року, а також 02 червня 2020 року. 
Отже, позивач не був належним чином повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції, судове рішення суду першої інстанції ухвалене за його відсутністю.
Процесуальні гарантії забезпечення належного розгляду справи стосовно нього порушені через його непоінформованість про дату і час розгляду справи в суді першої інстанції.
Звертаючись до апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, позивач посилався на неповідомлення його судом першої інстанції про судове засідання.
Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, а й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності й обґрунтованості, оскільки порушення останніх має наслідком зміну або скасування оскарженого судового рішення.
Оскаржене судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені під час розгляду справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції.
Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства.
Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі №522/18010/18, Верховним Судом у постановах від 28 квітня 2022 року у справі №692/565/21, від 04 травня 2022 року у справі №759/15052/19, від 01 червня 2022 року у справі №2-1673/2010.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 3 частини 3 статті 376 ЦПК України).
Таким чином, з огляду на викладене рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 02 червня 2020 року підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення.
Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За змістом частини 1, 2 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно із частиною 2 статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).
Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.
Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.
Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання з повернення кредиту та зі сплати процентів до 10 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (пункт 3.1. договору), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.
Згідно із частиною 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідачами в суді першої інстанції було заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності (а.с. 92-99).
Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування, як це встановили суди першої та апеляційної інстанції.
Зазначене відповідає правовим висновкам, викладеним у пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною 1 статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).
Установлено, що умовами кредитного договору, укладеного 12 серпня 2013 року між сторонами, визначений кінцевий термін повернення основної заборгованості – до 11 листопада 2015 року.
Пунктом 3.1. кредитного договору встановлено, що повернення відповідної частини кредиту та сплати процентів здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у графіку платежів.
Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.
Згідно з частиною 3 статті 254 ЦК України строк виконання кожного щомісячного зобов`язання спливає у відповідне число останнього місяця строку.
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).
З пункту 4.2.3. кредитного договору вбачається, що сторони узгодили між собою, що у випадку невиконання позичальником будь-яких боргових зобов`язань за цим договором протягом 30 (тридцяти) календарних днів сторони домовились, що банк направляє вимогу про дострокове виконання позичальником своїх зобов`язань.
Тобто сторони врегулювали у договорі питання дострокового повернення кредиту - зміну строку виконання основного зобов`язання.
З аналізу змісту пункту 4.2.3. кредитного договору слідує, що безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання є виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості.
Виходячи з наведеного, у разі прострочення виконання позичальником своїх зобов`язань відбувається автоматична зміна строку виконання основного зобов`язання та така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін.
До аналогічного висновку дійшов Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15 червня 2020 року в справі № 138/240/16-ц (провадження № 61-14987св19).
Із матеріалів справи вбачається, що останній платіж за кредитним договором відповідачем було здійснено 05 червня 2014 року (а.с. 94).
Таким чином, відповідач, не сплативши 11 липня 2014 року черговий щомісячний платіж, допустив невиконання обов`язків щодо своєчасного та в повному обсязі погашення кредиту із нарахованими процентами, та у позичальника виникло прострочення з погашення заборгованості.
Оскільки за умовами пункту 4.2.3. кредитного договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 30 календарних днів, що слідують за останнім днем строку порушення зобов`язань, тобто з 11 липня 2014 року, то після зміни строку виконання зобов`язання усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, оскільки за вимогою пункту 4.2.3. кредитного договору позичальник зобов`язаний був повернути кредит у повному обсязі до вказаної дати.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не задоволено, що є самостійною підставою для цього. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 7 серпня 2019 року, справа № 2004/1979/12, у правовому висновку звернула увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. 
Зважаючи на те, що на підставі пункту 4.2.3. кредитного договору строк користування позичальником кредитом припинився достроково 11 липня 2014 року, останній платіж за тілом кредиту було здійснено позичальником 05 червня 2014 року, проте з цим позовом банк звернувся тільки у 03 липня 2018 року, тому позовні вимоги банку є обґрунтованими в частині стягнення тіла кредиту та відсотків за користування кредитом, проте у їх задоволенні слід відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачами у суді першої інстанції.
Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше н е встановлено договором поруки.
За змістом частини 4 статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строку не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Порука – це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.
Згідно із пунктом 5.8. договорів поруки №312/177-1 та №312/177-2 від 12 серпня 2013 року між банком та ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 строк позовної давності за цими договорами встановлено сторонами в три роки (а.с. 11-14).
Умови договору поруки про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором не пред`явить вимоги до поручителя свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини 4 статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом строку, встановленого договором поруки не пред`явить вимоги до поручителя.
Оскільки судом першої інстанції порушено норми процесуального права. що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 3 частини 3 статті 376 ЦПК України), а тому з зазначених підстав рішення суду підлягає скасуванню с ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову з підстав, викладених вище.
Керуючись статтями 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укргазбанк» задовольнити частково.
Рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 02 червня 2020 року скасувати.
В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 28 лютого 2023 року.

Судді                                                                         І.В. Кішкіна

О.В. Агєєв

О.І. Корчиста