КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 759/29214/21                                               Головуючий 1 інстанція - Ключник А.С.
Провадження № 22-ц/824/10700/2022                             Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.

П О С Т А Н О В А
іменем   України
 
21 грудня  2022  року                                                                  м. Київ
 
     Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
            головуючого судді:                   Суханової Є.М.,
            суддів:                                       Сліпченка О.І., Олійника В.І.
            за участю секретаря:               Лободи Д.О.
 
 розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Головачевої Ольги Миколаївни, ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним,-
 
ВСТАНОВИВ:
          
        У грудні 2021 року  ОСОБА_2 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до  ОСОБА_1  про стягнення боргу за договором позики.
        В обґрунтування згаданого позову, позивачем зазначено, що 01.05.2019 року між  ОСОБА_2  та ОСОБА_1 було укладено договір позики, за яким позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США, що станом на час надання позики становив в еквіваленті 266 193,00 грн. згідно офіційного курсу НБУ.
       На підтвердження отримання грошових коштів, відповідач ОСОБА_1 надала позивачу  ОСОБА_2 підписану нею розписку і отримала грошові кошти.
      Термін повернення грошових коштів у згаданій розписці встановлений до 01.06.2019 року.
      Однак, відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання щодо повернення грошових коштів переданих їй за розпискою, що змусило позивача звернутися до суду за захистом свого порушеного права.
       Ухвалою суду від 28.12.2021 року відкрито провадження у справі.
        24.01.2022 року  ОСОБА_1  подано до суду зустрічну позовну заяву до  ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.
        В обґрунтування зустрічної позовної заяви  ОСОБА_1  зазначено, що  ОСОБА_2  не надавав їй кошти в борг, а відтак у неї не має боргових зобов`язань за договором позики. Натомість в  ОСОБА_2 наявне зобов`язання повернути їй кошти у розмірі 10 000 доларів США безпідставно набутих ним внаслідок розірвання договору про надання адвокатських послуг №01/05-19 через його невиконання як адвокатом, що встановлено заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі №761/19676/20 від 17.06.2021 року. Посилаючись на положення ст. 1051 ЦК України просила визнати договір позики від 01.05.2019 року укладений між  ОСОБА_2  та ОСОБА_1 недійсним.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 липня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики - задоволено.
        Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 01 травня 2019 року у розмірі 271 929,00 грн.; інфляційні витрати у розмірі 43 073,55 грн.; 3% річних у розмірі 20 884,15 грн.; а всього 335886,70 грн.
       Стягнутоз  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2  судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 3 358,87 грн.
        У задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним - відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Головачевої Ольги Миколаївни  звернулась з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що воно ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним та всебічним дослідженням усіх обставин справи та невідповідністю висновків суду обставинам справи. Апелянт зазначає, що розписка, складена ОСОБА_1 за вказівкою та під диктовку ОСОБА_2 є безкоштовною, складеною як гарантія адвоката на оплату клієнтом його послуг, тобто фактично грошові кошти ОСОБА_2 ні у борг, ні для якоїсь іншої мети ОСОБА_1 не передавав, відповідно, вона жодних коштів від нього не отримувала. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 також подано апеляційну скаргу. Апелянт просит рішення суду змінити в частині, а саме, стягнути з ОСОБА_1 на його користь 10 000 доларів США та 3 % річних у розмірі 768, 00 доларів США. Отже, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а також порушено норми процесуального права.
ОСОБА_1 подано відзив на пеляційну скаргу де зазначає, що саме ОСОБА_2 у своїй позовній заяві просив стягнути з відповідача кошти у гривнях, а відповідно ч. 2 ст. 264 ЦПК України  визначає, що при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
       ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу. Зазнаячає, що позиція ОСОБА_1 відносно безгрошовості позики є необґрунтованими та не спростовують існування між ним та ОСОБА_1 грошового обов`язку останньої по поверненню грошових коштів за договором позики від 01.05.2019 року. 
        Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників судового поцесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги  задоволенню не підлягають, з наступних підстав.
 У відповідності до ст. 2 ЦПК Українизавданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
         Судом встановлено, що 01.05.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, за яким позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США з терміном повернення до 01.06.2019 року. На підтвердження отримання грошових коштів, відповідач ОСОБА_1 надала позивачу ОСОБА_2 підписану нею розписку і отримала грошові кошти (а.с.5).
       Однак, відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання щодо повернення грошових коштів переданих їй за розпискою, що змусило позивача звернутися до суду.
       У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
       Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
       Згідно з частиною першою статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Частинами 1, 2 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
       Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
       Колегія суддів погоджуєьбся із висновком суду першої інстанції, що укладений 01.05.2019 року між сторонами договір за своєю правовою природою є договором позики.
       Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
       Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (частина перша статті 1047 ЦК України).
      На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.
       З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України необхідним є встановлення виникнення між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
       Зазначений правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 № 6-1967цс15, постановах Верховного Суду від 08.07.2019 у справі № 524/4946/16, від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16.
       Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
       Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.
       Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідна правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, та відображена, зокрема, у постановах від 10.12.2018 у справі № 319/1669/16, від 08.07.2019 у справі № 524/4946/16, від 12.09.2019 у справі № 604/1038/16 та від 23.04.2020 у справі № 501/1773/16-ц.
       На підтвердження укладення договору позики 01.05.2019 року  ОСОБА_1 надала копію розписки, відповідно до якої 01.05.2019 року отримала у борг у  ОСОБА_2 1 10 000 доларів США, які зобов`язалась повернути в строк до 01.06.2019 року (а.с. 5).
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, якає доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».
       Згідно з частиною першої статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
       Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
       Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
       Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
       У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
       Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених договором позики, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
       Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
       Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
        Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
       На підставі наведеного, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором позики від 01.05.2019 року не виконала, позику не повернула.
       Положеннями частини першої статті 1051 ЦК України передбачено право позичальника оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
       У матеріалах справи відсутні докази надані ОСОБА_1 , які б спростовували доводи позивача щодо надання в борг вищезгаданої грошової суми за договором позики від 01.05.2019 року.
       Посилання апелянта ОСОБА_1 , як на підставу для задоволення зустрічного позову, на наявне грошове зобов`язання  ОСОБА_2 повернути грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США, безпідставно набуті ним внаслідок розірвання договору про надання адвокатських послуг №01/05-19 від 01.05.2019 року через його невиконання як адвокатом, про що зазначено в заочному рішенні Шевченківського районного суду м. Києва від 17.06.2021 року №761/19676/20 не спростовують доводів  ОСОБА_2 , оскільки згадане рішення стосується предмету спору безпідставно набутих коштів за договором про надання адвокатських послуг, що в контексті даного спору є різними за своєю правою природою.
        За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 (провадження №12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини. У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає відповідач, зокрема, якщо відповідач нехтує своїми процесуальними обов`язками.
        Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо необґрунтованості рішення суду першої інстанції не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування рішення, оскільки скарга не містить обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків суду. Як вбачається з позовної заяви апелянт просить стягнути з ОСОБА_1 кошти у гривнях, а отже відповідно ч. 2 ст. 264 ЦПК України визначає, що при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.  
        Отже, доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянтівз висновком суду щодо їх оцінки. 
         Рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
 Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Головачевої Ольги Миколаївни, ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 липня 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повна постанова складена   26.12.2022.

Головуючий:                                                  Є.М. Суханова
 
Судді:                                                               О.І. Сліпченко
                                                                          В.І. Олійник