КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

               _______________________________________
Справа №754/12595/21
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/8402/2022                                                                        
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
16 листопада 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:                  
                                                           судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                               суддів                                  Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
                                               при секретарі                      Баллі Л.М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 травня 2022 року (суддя Таран Н.Г.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» про встановлення порядку користування житловим приміщенням,
 
встановив:
 
у серпні 2021 року позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просили визначити порядок користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , виділивши у їх спільне користування одну ізольовану кімнату, площею 17,4кв.м (приміщення №2 згідно технічного паспорта квартири), з лоджією, а у користування ОСОБА_1 виділити одну ізольовану кімнату, площею 12,3кв.м (приміщення №3 згідно технічного паспорта квартири) з лоджією, залишивши у спільному користуванні коридор, площею 8,4кв.м, ванну, площею 3кв.м, вбиральню, площею 1,3кв.м, та кухню, площею 8,3кв.м; а також стягнути судові витрати.
            Мотивуючи позовні вимоги, позивачі зазначали, що ОСОБА_2 (донька відповідача), ОСОБА_3 (онука відповідача та донька ОСОБА_2 ) та відповідач на підставі розпорядження органу приватизації Деснянського району №398 від 30 січня 2009 року набули у власність зазначену квартиру. Також у квартирі постійно проживає ОСОБА_4 - чоловік ОСОБА_2 . Відповідно до технічного паспорту від 1 липня 2021 року та довідки КВ-2021 №2457 від 1 липня 2021 року спірна квартира має дві ізольовані кімнати, площею 17,4кв.м та 12,3кв.м. особовий рахунок на квартиру оформлений на відповідача.
Позивачі стверджували, що у них з відповідачем постійно виникають конфлікти щодо користування спільною квартирою, відповідач постійно чинить перешкоди у користуванні житловими приміщеннями, не дозволяє користуватися кухнею і більшою частиною коридору, погрожувала не пускати їх до житлових кімнат або навіть змінити ключі від вхідних дверей, в результаті чого ОСОБА_3 вимушена час від часу проживати за іншими адресами, а ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проживають в найменшій кімнаті, площею 12,3 кв.м, де також перебувають речі та ліжко дочки.
Позивачі зазначали, що в процесі тривалого конфлікту відповідач, не погоджуючи з ними, зайняла найбільшу кімнату, площею 17,4кв.м, поставила в коридорі шафу із речами, які збирає по дворах серед сміття, а також перешкоджає їм користуватися плитою на 
                                                                             
кухні, яку закрила.
Крім того позивачі стверджували, що їх спільна частка у спірній квартирі становить 7/12 частин, натомість відповідачу належить 5/12 частин квартири, що підтверджується свідоцтвом про праву на спадщину, тому вони мають право на користування більшою кімнатою.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 30 травня 2022 року позов задоволено, встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , наступним чином: у спільне користування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виділено житлову кімнату, площею 17,4кв.м з лоджією; у користування ОСОБА_1 виділено житлову кімнату, площею 12,3кв.м з лоджією; у загальному користуванні ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 залишено коридор, площею 8,4кв.м, ванну, площею 3кв.м, вбиральню, площею 1,3кв.м, та кухню, площею 8,3кв.м.
У поданій апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Відповідач посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, так як судом не з`ясовано в чому полягає порушення прав ОСОБА_3 , оскільки вона разом з двома малолітніми дітьми проживає у квартирі свого чоловіка, а не у  спірній квартирі.
Відповідач стверджує, що суд помилково взяв до уваги надані ОСОБА_2 пояснення в якості свідка, оскільки вказані пояснення по суті не є свідченнями свідка, так як мають заангажований характер та не підтверджуються будь-якими належними доказами.
Відповідач зазначає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення у її відсутність, хоча вона разом із свідками з`явилася у судове засідання 30 травня 2022 року, що є не припустимим з огляду на предмет позову, а також суд не провів допит свідків, свідчення яких визнав обов`язковими з огляду на ухвалу суду від 16 листопада 2021 року, що по суті позбавило її права на доступ до суду та справедливий розгляд справи.
Відповідач стверджує, що у спірній квартирі вона проживає більше 30 років, натомість позивачі у вказаній квартирі тривалий час не проживали, однак з 2019 року ОСОБА_2 зі своїм чоловіком за власним бажанням вселилися до спірної квартири у кімнату, площею 12,3кв.м. Разом з цим, ОСОБА_2 та її чоловік - ОСОБА_4 ведуть не здоровий спосіб життя, вживають алкоголь та постійно палять сигарети, що впливає на її стан здоров`я.
Відповідач зазначає, що в кімнаті, де вона проживає, площею 17,4кв.м, завжди чисто, охайно та прибрано, всі речі знаходяться на своїх місцях, а кімната, площею 12,3кв.м, в якій протягом останніх двох років проживає ОСОБА_2 та її чоловік, знаходиться в жалюгідному стані та потребує ремонту, а крім того, не має виходу на лоджію, як помилково зазначив суд першої інстанції.
Також відповідач зазначає, що в суді першої інстанції вона заявляла клопотання про виклик та допит свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , однак суд першої інстанції не вирішив вказане клопотання.
У відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, та зазначають, що вказані доводи не спростовують законність оскаржуваного судового рішення. Крім того позивачі та третя особа зазначають, що відповідач свідомо затягує розгляд справи, що в даному випадку є неприпустимим.
Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», будучи належним чином повідомленим про день та час 
                                                              
розгляду апеляційної скарги, шляхом направлення судової повістки-повідомлення на офіційну електронну адресу юридичної особи (с.с. 220-221 т. 1, 24-25 т.2), у судове засідання своїх представників двічі не направило.
ОСОБА_4 про день та час розгляду апеляційної скарги повідомлявся належним чином, шляхом направлення судової повістки-повідомлення на його поштову адресу (с.с.227 т.1, 48, т.2), у судове засідання двічі не з`явився, клопотання про відкладення розгляду справи не подав.
Враховуючи положення ст. 372 ЦПК України, колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність вказаних третіх осіб та їх представників.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та її представника - адвоката Долича О.В., які підтримали доводи апеляційної скарги, пояснення позивачів та представника ОСОБА_2 - адвоката Загорняк Н.Б., які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, вважає що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що квартира АДРЕСА_1 згідно розпорядження органу приватизації Деснянського району м. Києва від 30 січня 2009 року № 398 була передана у приватну власність ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 у рівних частинах. 
Право власності було зареєстровано у Київському міському бюро технічної інвентаризації.
Відповідно до технічного паспорту від 1 липня 2021 року квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 59,3кв.м, складається з двох ізольованих кімнат, площею 17,4кв.м та 12,3кв.м, коридору площею 8,4кв.м, ванної, площею 3,0кв.м, вбиральні площею 1,3кв.м, кухні площею 8,3кв.м, житлової кімнати (приміщення 2) площею 17,4кв.м., житлової кімнати (приміщення 3) площею 12,3кв.м. 
До кімнат прилягають лоджії, площами 4,2кв.м та 4,4кв.м. Разом з цим, вихід до лоджій розташований з кімнати, площею 17,4кв.м. З кімнати, площею 12,3кв.м, виходу до лоджії немає.
Вказані обставини не заперечувала позивач ОСОБА_2 під час апеляційного розгляду і вони підтверджені планом квартири, який наявний у технічному паспорті на квартиру, що спростовує висновок суду першої інстанції про наявність виходу на лоджію з кімнати, площею 12,3кв.м.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , його спадкоємцями за законом були дружина ОСОБА_1 , дочки ОСОБА_10 , яка відмовилася від спадщини на користь матері, та ОСОБА_8 у рівних частинах.
В матеріалах справи наявне тільки одне свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_11 23 травня 2017 року державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Бочковою Н.Г., на 1/12 частину кватири АДРЕСА_1 . Відомості про державну реєстрацію свідоцтва у матеріалах справи відсутні.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що запропонований позивачами варіант користування спірною квартирою буде відповідати інтересам сторін та не порушуватиме їх права на користування належною їм квартирою.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти 
                                                                            
своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
За правилами частини першої  статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зроблено висновок, що "первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників".
Під час судового розгляду сторони не заперечували, що ОСОБА_1 належить 5/12 частин спірної квартири, ОСОБА_2 - 1/3 (4/12) частина, ОСОБА_3 - (3/12) частина, отже, відповідно до належних сторонам часток у праві спільної власності на квартиру ОСОБА_1 має право на 12,47кв.м житлової площі, ОСОБА_2 - 9,8кв.м, ОСОБА_3 - 7,43кв.м.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Під час судового розгляду встановлено, що ОСОБА_1 постійно проживає у 
                                                                          
спірній квартирі з 21 листопада 1998 року та займає кімнату, площею 17,4кв.м з виходом на лоджію.
Позивачка ОСОБА_2 проживає у квартирі з 2019 року та займає кімнату, площею 12,3кв.м. Чоловік ОСОБА_2 - ОСОБА_4 не є співвласником квартири та в ній не зареєстрований, однак проживає у квартирі та користується кімнатою, площею 12,3кв.м разом з  ОСОБА_2 . Позивачка ОСОБА_3 у квартирі зареєстрована, однак ніколи не проживала.
            Відповідно до пункту 6 частини першої статті третьої ЦК України до загальних засад цивільного законодавства належать справедливість, добросовісність та розумність.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли би порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Під час апеляційного розгляду позивачка ОСОБА_3 підтвердила, що вона ніколи у спірній квартирі не проживала, у квартиру ніколи не вселялася, проживає разом із чоловіком та двома неповнолітніми дітьми у квартирі чоловіка.
Доказів того, що відповідачка чинить перешкоди позивачам, зокрема, ОСОБА_3 , у користуванні квартирою, позивачами не надано.
Отже, доводи позовної заяви, що між позивачами та відповідачкою постійно виникають конфлікти щодо користування спірною квартирою, що вона чинить їм перешкоди у користуванні квартирою та місцями загального користування (кухнею та коридором), у результаті чого ОСОБА_3 вимушена проживати за іншими адресами, хоча у квартирі перебувають її речі та ліжко, не відповідають дійсності і зазначені з метою створення умов для задоволення позовних вимог.
Під час апеляційного розгляду встановлено, що між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_1 склалися неприязнені стосунки, і як зазначила позивачка, метою подання даного позову є визначення її частки у спірній квартирі для подальшого її продажу.
При цьому, позивачка ОСОБА_2 проживає у квартирі і доказів того, що відповідачка чинить їй перешкоди у проживанні, суду не надано.
Оскільки третя особа ОСОБА_4 не є співвласником квартири, в ній не зареєстрований, доказів вселення у квартиру за згодою всіх співвласників суду не надано, колегія суддів не враховує його інтереси при вирішенні даного спору.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що подання даного позову зумовлено не захистом порушених прав позивачів, а з метою погіршення становища відповідачки, яка є особою похилого віку, має ряд хронічних захворювань, у тому числі ішемічну хворобу серця і потребує постійного провітрювання приміщення, що підтверджено медичною довідкою, тому надання у її користування кімнати, яка не має виходу на лоджію і вікно якої виходить на лоджію, яка передана у користування позивачів, позбавить її доступу до лоджії та можливості здійснювати провітрювання кімнати, що на думку колегії суддів, не є справедливим.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а 
                                                                            
включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
У статті 3 ЦК України зазначені загальні засади цивільного законодавства, якими є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Колегія суддів вважає, що позивачами не надано суду доказів порушення відповідачем їх права на користування спірною квартирою, позивачами створена штучна коаліція для погіршення становища відповідачки у користуванні спірною квартирою, даний позов пред`явлений не для захисту порушених прав позивачів, а його задоволення призведе до порушення принципу справедливості.
При цьому, колегія суддів враховує, що позивачка ОСОБА_2 не позбавлена можливості проживати у квартирі, використовуючи своє право власності, вона проживає в ній разом із своїм чоловіком, хоча він у квартирі не зареєстрований і проживає в ній без отримання згоди відповідачки, яка не порушує питання про його виселення.
Виходячи з вищевикладених обставин, колегія суддів вважає, що спірну квартиру 
                                                                         
необхідно залишити у спільному користуванні її співвласників, що не порушує право позивачки ОСОБА_2 здійснити розпорядження своєю часткою квартири, зокрема, її продажу, а також не порушує право позивачки ОСОБА_3 на проживання у спірній квартирі у разі виявлення такого бажання.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно встановлені обставини справи, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовані норми матеріального права, тому рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК  України, апеляційний суд
 
постановив:
 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 травня 2022 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» про встановлення порядку користування житловим приміщенням, відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 15 лютого 2023 року.

Суддя-доповідач                                                      І.М. Рейнарт  

Судді                                                                        Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк