УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
06 березня 2023 року
м. Київ
справа № 461/3003/19
провадження № 51-671 ск 23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого         ОСОБА_1 ,
суддів:                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 10 травня 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 23 грудня 2022 року щодо нього,
встановив:
Вироком Галицького районного суду м. Львова від 10 травня 2022 року, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 23 грудня 2022 року, ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 71 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження та речових доказів.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 17 березня 2019 року, близько 06 год 46 хв., перебуваючи неподалік закладу «Криївка», що на пл. Ринок, 14 
у м. Львові, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з метою власного протиправного збагачення, повторно, викрав з кишені курточки ОСОБА_5 гаманець чорного кольору, в якому знаходились: студентський квиток, посвідчення водія, кредитна картка «Ощадбанк», свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу видані на ім`я останнього та грошові кошти в сумі 950 грн. Після чого його дії були викриті потерпілим ОСОБА_5 , але при цьому ОСОБА_4 , утримуючи майно та усвідомлюючи факт викриття своїх злочинних дій, витягнув з вищевказаного гаманця грошові кошти в сумі 950 грн, а гаманець викинув на бруківку, та з місця події втік, чим заподіяв потерпілому шкоду на вказану суму. 
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить оскаржувані судові рішення скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
В обґрунтування стверджує, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, що полягає у неправильній кваліфікації його дій за кваліфікуючою ознакою «повторність», що потягло безпідставне призначення йому покарання за сукупністю вироків, відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України. На думку засудженого, його вина не доведена доказами дослідженими у судовому засіданні, в обґрунтування чого ОСОБА_4 надає власну оцінку покладеним в основу вироку доказам, відмінну від оцінки наданої судами, вказує на недостовірність показань свідків та неповноту судового розгляду. Вказує, що апеляційний суд на вказані порушення належної уваги не звернув та безпідставно залишив без змін вирок місцевого суду, при цьому своїх висновків не мотивував, не навів вичерпних доводів щодо необґрунтованості апеляційної скарги. 
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.
За приписами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень в касаційному порядку. 
При розгляді скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Таким чином, Верховний Суд не перевіряє доводи касаційної скарги щодо достовірності показань свідків та неповноти судового розгляду.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно з положеннями ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Європейський Суд у рішенні від 21 квітня 2011 року «Нечипорук і Йонкало проти України» та рішенні від 6 грудня 1988 року «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» зазначив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».
Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
При цьому, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Вказаних вимог судом першої інстанції дотримано у повному обсязі. 
Висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні даного кримінального правопорушення зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК України на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу. 
Так, суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення на підставі: показань потерпілого ОСОБА_5 , який вказав саме на обвинуваченого, як особу, що відкрито викрала його гаманець з грошовими коштами, та повідомив за яких обставин відбулась подія злочину; показаннями свідків 
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ; даних протоколу огляду місця події від 17 березня 2019 року; протоколів огляду предметів з додатками від 17 та 20 березня 2019 року; постанови про визнання речовими доказами та їх долучення до матеріалів  кримінального провадження від 17 березня 2019 року, а також даними отриманими під час огляду у судовому засіданні DVD-R диску, на якому зафіксовано вилучення у ОСОБА_4 під час затримання грошей, детальний зміст яких наведено у вироку.
При цьому, під час судового розгляду захисником було заявлено клопотання про визнання неналежними та недопустимими доказів, яке обґрунтовано визнано судом безпідставним, з наведенням докладних мотивів прийнятого рішення, що за змістом касаційної скарги засудженим під сумнів не ставиться.
За результатами оцінки доказів, досліджених під час судового розгляду, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та відповідно до приписів статей 50, 65, 71 КК України призначив йому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Не погодившись із вироком місцевого суду, обвинувачений ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, яку у подальшому доповнив.
За приписами статей 370, 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких скаргу визнано необґрунтованою. 
Переглядаючи вирок суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури, в межах доводів апеляційної скарги засудженого, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, апеляційний суд дійшов належного висновку, що всі зібрані докази, які суд сприймав безпосередньо під час судового засідання і оцінив з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, свідчать про доведеність винуватості ОСОБА_4  у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.
При цьому, суд проаналізував доводи апеляційної скарги, належним чином їх перевірив, надав достатні відповіді на них, з наведенням мотивів постановленого рішення, з якими погоджується і Верховний Суд. 
Вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК України.
Разом з цим, за змістом касаційної скарги засуджений стверджує про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що полягає у неправильній кваліфікації його дій за кваліфікуючою ознакою «повторність», що потягло безпідставне призначення йому покарання за сукупністю вироків, відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України. 
Однак, колегія суддів вважає вказаний довід скарги безпідставним з наступних підстав.
Згідно з частинами 1 та 3 ст. 32 КК України повторністю кримінальних правопорушень визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу. Вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених різними статтями цього Кодексу, визнається повторним лише у випадках, передбачених в Особливій частині цього Кодексу.
Відповідно до п. 1 примітки до ст. 185 КК України у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-яке із кримінальних правопорушень, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.
Як слідує зі змісту оскаржених судових рішень, вироком Галицького районного суду 
м. Львова від 11 липня 2017 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробування з іспитовим строком 
3 роки.
У даному кримінальному провадженні ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні 
19 березня 2019 року відкритого викрадення чужого майна. Таким чином, вказане кримінальне правопорушення вчинене особою, яка раніше вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ст. 185 КК України.
З огляду на наведене, дії ОСОБА_4 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України за кваліфікуючою ознакою «повторність», а тому доводи касаційної скарги в цій частині є неспроможними.
Разом з цим, враховуючи, що вказаний злочин ОСОБА_4 вчинив протягом іспитового строку за вироком Галицького районного суду м. Львова від 11 липня 2017 року, суд першої інстанції обґрунтовано призначив засудженому остаточне покарання за сукупністю вироків на підставі ч. 1 ст. 71 КК України.
Що стосується посилання засудженого на правовий висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 08 лютого 2021 року (справа № 390/235/19, провадження № 51-2177 кмо 20), то вказаний висновок є не релевантним до обставин цього провадження, а тому не підлягає застосуванню.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів касаційного суду вважає, що за результатами розгляду касаційної скарги відсутні підстави стверджувати, що судами попередніх інстанцій допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та/або неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Переконливих аргументів, які б свідчили пронаявність підстав для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено. 
З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 
10 травня 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 23 грудня 2022 року щодо нього. 
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                      ОСОБА_3