ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2023 року	Львів	Справа № 380/7705/22 пров. № А/857/11264/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                      Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційні скарги Головного управління Національної поліції у Львівській області та Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання   протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -

суддя в суді першої інстанції - Чаплик І.Д.,
час ухвалення рішення - не зазначено,
місце ухвалення рішення - м. Львів,
дата складання повного тексту рішення - не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

20 травня 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області   щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та щорічної додаткової відпустки за 2008 та 2009 роки; визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Львівській області   щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та щорічної додаткової відпустки за 2018 та 2019 роки; зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області   нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки та щорічної додаткової відпустки за 2008 та 2009 роки; зобов`язати Головне управління Національної поліції у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки та щорічної додаткової відпустки 2018 та 2019 роки.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 19 липня 1995 року по 06 листопада 2015 року перебував на службі в органах внутрішніх справ, з 07 листопада 2015 року по 14 квітня 2020 року перебував на службі в Національній поліції. Наказом Головного управління Національної поліції у Львівській області від 14 квітня 2020 року № 107о/с його звільнено з посади начальника управління превентивної діяльності Головного управління Національної поліції через хворобу. Вважає, що відповідачами неправомірно не проведено із ним усіх розрахунків при звільненні, зокрема, не виплачено компенсацію за невикористані дні відпустки (основної та додаткової) за 2008-2009 роки та 2018-2019 роки. Зауважує, що компенсація за невикористані дні відпустки підлягає виплаті незалежно від того, у якому році виникло право на відпустку. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2022 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та щорічної додаткової відпустки за 2008 та 2009 роки. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Львівській області  щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та щорічної додаткової відпустки за 2018 та 2019 роки. Зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки та щорічної додаткової відпустки за 2008 та 2009 роки. Зобов`язано Головне управління Національної поліції у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки та щорічної додаткової відпустки за 2018 та 2019 роки. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач при звільнення зі служби набув право на компенсацію невикористаних днів відпустки. З огляду на неврегулювання положеннями Закону України «Про Національну поліцію» та Порядку № 260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, при вирішенні вказаного питання підлягають застосуванню приписи КЗпП України та Закону України «Про відпустки». Компенсація за невикористані додаткові відпустки не обмежується тільки роком звільнення поліцейського та поширюється на роки, що передували звільненню. Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до висновку про  протиправну бездіяльність відповідачів щодо ненарахування та невиплати позивачу компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток за 2008-2009 роки та 2019-2020 роки, та про зобов`язання їх нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток за вказаний період.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління Національної поліції у Львівській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності ГУ НП у Львівській області щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та щорічної додаткової відпустки за 2018 та 2019 роки та зобов`язання ГУ НП у Львівській області   нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки та щорічної додаткової відпустки за 2018 та 2019 роки та прийняти нове рішення, яким в цій частині у задоволенні адміністративного позову відмовити.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення у вищезазначеній частині є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що Пунктом 8 розділу ІІІ Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання № 260 передбачено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Вказує, що наказ ГУНП у Львівській області «По особовому складу» №107 о/с від 14 квітня 2020 року (про звільнення ОСОБА_1 ), де визначено кількість днів невикористаної позивачем відпустки, що є актом індивідуальної дії, останній окремо не оскаржив. Вважає, що оскільки вищевказані норми передбачають виплату компенсації за відпустку, яка не була використана в році звільнення, а не за попередні роки, правові підстави для виплати позивачу компенсації за невикористану ним відпустку за попередні роки відсутні. 
Також не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності ГУ МВС у Львівській області щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та щорічної додаткової відпустки за 2018 та 2019 роки та зобов`язання ГУ МВС у Львівській області   нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки та щорічної додаткової відпустки за 2018 та 2019 роки та прийняти нове рішення, яким в цій частині у задоволенні адміністративного позову відмовити.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення у вищезазначеній частині є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що відповідно до пункту 56 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства. Вказує, що наказ ГУМВС у Львівській області № 893 о/с від 06 листопада 2015 року (про звільнення ОСОБА_1 ), що є актом індивідуальної дії,позивач окремо не оскаржив.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 у період з 19 липня 1995 року по 06 листопада 2015 року перебував на службі в органах внутрішніх справ, з 07 листопада 2015 року прийнятий на службу до Національної поліції.
Наказом Головного управління Національної поліції у Львівській області від 14 липня 2020 року № 107о/с позивача звільнено зі служби в поліції, відповідно до ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» за п. 2 (через хворобу) (а.с.10).
При звільненні 14 квітня 2020 року позивачу було виплачено компенсацію за невикористану відпустку у період роботи з 01 січня 2020 року по 14 квітня 2020 року у кількості 8 діб основної відпустки та 4 доби додаткової відпустки (а.с.10).
20 грудня 2021 року позивач звернувся із заявою до Головного управління Національної поліції у Львівській області, в якій просив нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за всі дні невикористаної ним щорічної основної та додаткової відпустки за 2015-2019 роки (а.с.11).
Листом від 14 січня 2022 року Головне управління Національної поліції у Львівській області повідомило позивача про те, що на службу в поліцію його призначено з 07 листопада 2015 року. За фактично відпрацьований час в 2015 році ним використано 7 діб відпустки. За 2016 рік ним використано 45 діб (30 діб основної та 15 діб додаткової відпустки), за 2017 рік - використано 45 діб (30 діб основної та 15 діб додаткової відпустки), за 2018 рік - використано 10 діб основної відпустки, за 2019 рік - використано 10 діб основної відпустки. Також  повідомлено про те, що відповідно до п.10 ст.93 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським виплачується компенсація за невикористану в році звільнення відпустку. Однак, враховуючи, що  він звільнений з служби 14 квітня 2020 року підстав для виплати компенсації за невикористані дні відпустки за 2015-2019 немає (а.с.12).
01 лютого 2022 року представник позивача адвокат Кульматицька Г.Я. звернулась до голови ліквідаційної комісії ГУМВС у Львівській області із адвокатським запитом в порядку ст. 20, 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», в якому просила надати інформацію щодо права на відпустку за весь період служби в органах міліції її довірителя, а саме з 1995 року по 06 листопада 2015 року включно, окремо щодо кожного року, із зазначенням виду відпустки (а.с.14-15).
Також, 01 лютого 2022 року адвокат Кульматицька Г.Я. звернулася до Головного управління Національної поліції у Львівській області із адвокатським запитом в порядку ст.20, 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», в якому просила надати інформацію щодо права на відпустку за весь період служби її довірителя, а саме 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2019 року включно, окремо щодо кожного року, із зазначенням виду відпустки (а.с.18-19).
Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області   09 лютого 2022 року листом   за вих.3К-8/Аз/13-2022 повідомило представника позивача про те, що з моменту прийняття на службу в органи внутрішніх справ, а саме з 19.07.1995 по 06.11.2015 ОСОБА_1 використано щорічну відпустку за 1995 рік - у кількості 12 діб основної відпустки, з правом на відпустку 12 діб основної відпустки, залишок 0 діб, за 1996 рік - використано 30 діб основної відпустки, з правом на відпустку 30 діб основної відпустки, залишок 0 діб, за 1997 рік - використано 30 діб основної відпустки, з правом на відпустку 30 діб основної відпустки, залишок 0 діб, за 1998 рік - використано 30 діб основної відпустки, з правом на відпустку 30 діб основної відпустки, залишок 0 діб, за 1999 рік - використано 30 діб основної відпустки, з правом на відпустку 30 діб основної відпустки, залишок 0 діб, за 2000 рік - використано 30 діб основної відпустки, з правом на відпустку 30 діб основної відпустки, залишок 0 діб, за 2001 рік - використано 30 діб основної відпустки, з правом на відпустку 30 діб основної відпустки, залишок 0 діб, за 2002 рік - використано 30 діб основної відпустки, з правом на відпустку 30 діб основної відпустки, залишок 0 діб, за 2003 рік - використано 30 діб основної відпустки, з правом на відпустку 30 діб основної відпустки, залишок 0 діб, за 2004 рік - використано 35 діб (30 діб основної та 5 діб додаткової відпустки), з правом на відпустку 35 діб (30 діб основної та 5 діб додаткової відпустки), залишок 0 діб, за 2005 рік - використано 35 діб (30 діб основної та 5 діб додаткової відпустки), з правом на відпустку 35 діб (30 діб основної та 5 діб додаткової відпустки), залишок 0 діб, за 2006 рік - використано 35 діб (30 діб основної та 5 діб додаткової відпустки), право на відпустку 35 діб (30 діб основної та 5 діб додаткової відпустки), залишок 0 діб, за 2007 рік - використано 35 діб (30 діб основної та 5 діб додаткової відпустки), з правом на відпустку 35 діб (30 діб основної та 5 діб додаткової відпустки), залишок 0 діб, за 2008 рік - право на відпустку 40 діб (30 діб основної та 10 діб додаткової відпустки), інформація про кількість використаних та залишок невикористаних діб відпустки відстуня, за 2009 рік - використано 36 діб (30 діб основної та 6 діб додаткової відпустки), з правом на відпустку 40 діб (30 діб основної та 10 діб додаткової відпустки), залишок 4 доби, за 2010 рік - використано 40 діб (30 діб основної та 10 діб додаткової відпустки), з правом на відпустку 40 діб (30 діб основної та 10 діб додаткової відпустки), залишок 0 діб, за 2011 рік - використано 40 діб (30 діб основної та 10 діб додаткової відпустки), з правом на відпустку 40 діб (30 діб основної та 10 діб додаткової відпустки), залишок 0 діб, за 2012 рік - використано 40 діб (30 діб основної та 10 діб додаткової відпустки), з правом на відпустку 40 діб (30 діб основної та 10 діб додаткової відпустки), залишок 0 діб, за 2013 рік - використано 45 діб (30 діб основної та 15 діб додаткової відпустки), з правом на відпустку 45 діб (30 діб основної та 15 діб додаткової відпустки), залишок 0 діб, за 2014 рік - використано 45 діб (30 діб основної та 15 діб додаткової відпустки), з правом на відпустку 45 діб (30 діб основної та 15 діб додаткової відпустки), залишок 0 діб, за 2015 рік використано 15 діб основної відпустки. За невикористану відпустку у період проходження служби з 01 січня до 06 листопада 2015 року ОСОБА_1 виплачена грошова компенсація (наказ ГУМВС України від 06.11.2015 № 893 о/с) (а.с.16-17).
Також, Головне управління Національної поліції у Львівській області   09 лютого 2022 року листом   за вих.№ К-9/Аз/02/13-2022 повідомило представника позивача про те, що за фактично відпрацьований час ОСОБА_1 в 2015 році використано 7 діб основної відпустки, з правом на відпустку 7 діб основної відпустки, залишок 0 діб, за 2016 рік - використано 45 діб (30 діб основної та 15 діб додаткової відпустки), право на відпустку 45 діб (30 діб основної та 15 діб додаткової відпустки), залишок 0 діб, за 2017 рік - використано 45 діб (30 діб основної та 15 діб додаткової відпустки), право на відпустку 45 діб (30 діб основної та 15 діб додаткової відпустки), залишок 0 діб, за 2018 рік - використано 10 діб основної відпустки, право на відпустку 45 діб (30 діб основної та 15 діб додаткової відпустки), залишок 20 діб основної та 15 діб додаткової відпустки, за 2019 рік - використано 10 діб основної відпустки, право на відпустку 45 діб (30 діб основної та 15 діб додаткової відпустки), залишок 20 діб основної та 15 діб додаткової відпустки (а.с.20).
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно зі  статтею 43 Конституції України  кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до  статті 45 Конституції України  кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.
Законом України «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) установлено державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
Положеннями  статті 4 Закону № 504/96-ВР  встановлено наступні види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13,  14  і  15  цього  Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25,  26  цього  Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.
Згідно з частиною 1 ст. 18 Закону України «Про міліцію» порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.
Статтею 19 Закону України «Про міліцію» передбачено, що форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.
Стаття 22 Закону України «Про міліцію» визначає, що держава гарантує працівникам міліції соціальний захист.
Розділом VI пункту 49 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення № 114), затверджуваним Кабінетом Міністрів України передбачено, що особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки: а) чергові; б) короткострокові; в)  через хворобу; г) канікулярні;   д) у зв`язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ; є) додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв`язку з навчанням.
Обчислення тривалості відпусток - подобове. Святкові дні, встановлені законодавством неробочими, до тривалості відпусток не включаються.
При визначенні тривалості відпусток не враховується також час, необхідний на дорогу до місця проведення відпустки і назад, у тому числі при поділі відпустки на дві частини, а також при відкликанні працівника з відпустки. 
При наданні чергової та додаткової відпусток їх тривалість визначається діленням повного розміру кожної із відпусток на дванадцять і множенням на число повних місяців служби.
Згідно з пунктом 51 Розділу VI Положення № 114, тривалість відпустки осіб рядового і начальницького складу визначається залежно від вислуги років (у календарному обчисленні), обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій працівникам органів внутрішніх справ, і передбачається тим, які мають вислугу: менше 10 років - 30 діб щорічно; від 10 до 15 років -35 діб щорічно; від 15 до 20 років - 40 діб щорічно; від 20 років і більше - 45 діб щорічно.
Пунктом 52 Розділу VI Положення визначено, що чергова відпустка надається особі рядового або начальницького складу, як правило, до кінця робочого року.
Відповідно до пункту 56 Розділу VI Положення № 114, особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров`я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.
Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.
Законом України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII    (далі - Закон № 580-VIII)  визначено правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Відповідно до частин 1, 3    статті 59 Закону № 580-VIII    служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
Проходження служби в поліції регулюється цим  Законом  та іншими нормативно-правовими актами (стаття 60 Закону № 580-VIII).
Згідно зі    статтею 92 Закону № 580-VIII  поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.
Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Частинами 1-4  статті 93 Закону № 580-VIII  передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо    законом    не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.
Відповідно до частин 8-11    статті 93 Закону № 580-VIII    поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному    законом    чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Згідно з абзацом другим пункту 15 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб.
Критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських визначаються Порядком та умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженими    наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260    (далі - Порядок № 260).
Абзацом 1 пункту 8 розділу III Порядку № 260 передбачено, що поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, що вони одержували на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за поточний місяць.
Згідно з абзацами 7-8 пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.
Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.
Проаналізувавши вказані норми чинного законодавства, колегія суддів зазначає, що право особи, яка працює, на відпочинок у формі відпустки регламентовано    Конституцією України. При цьому, таку особу не може бути позбавлено вказаного права.
Разом з тим, поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те,    що законом    не виключаються випадки, за яких поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року та надано поліцейським право використати відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року. 
Тобто, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002    у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин 2, 3    статті 124 Конституції України    (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників -    КЗпП України.
Отже, з огляду на відсутність правового врегулювання положеннями    Закону №    580-VIII, Порядку № 260, Положення № 114 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, колегія суддів зазначає, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи  КЗпП України    і Закону № 504/96-ВР.
Разом з тим, відповідно до частини 1    статті 24 Закону № 504/96-ВР    і частини 1    статті 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.
Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постановах від 23 жовтня 2019 року у справі № 826/8185/18 та  від 19 січня 2021 року у справі № 160/10875/19.
Отже, у випадку звільнення особи з органів Національної поліції України їй виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.
Із матеріалів справи слідує, що невикористані позивачем дні чергової та додаткової відпустки, становлять: 2008 рік - 40 календарних днів (30 діб основної та 10 діб додаткової відпустки); 2009 рік - 4 календарних дні (4 доби додаткової відпустки);  2018 рік - 35 календарних днів (20 діб основної та 15 діб додаткової відпустки), 2019 рік - 35 календарних днів (20 діб основної та 15 діб додаткової відпустки).
Крім того, у матеріалах справи  відсутні належні та допустимі докази на підтвердження виплати позивачу компенсації чи надання позивачу вищевказаних днів невикористаної щорічної чергової та додаткової відпустки.
Доводи скаржників про те, що згідно з постановами Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 820/5122/17 та від 31 березня 2020 року у справі № 808/2122/18 поліцейські мають право на отримання грошової компенсації лише за дні невикористаної в році звільнення відпустки, є безпідставними, оскільки судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 19 січня 2021 року в справі № 160/10875/19 відступила від правового висновку, сформованого, зокрема, у постановах у справах № 820/5122/17, № 808/2122/18.
Посилання скаржників на те що позивач окремо не оскаржував наказів про звільнення, що є актами індивідуальної дії є безпідставними, оскільки вищевказані накази не є предметом розгляду у цій справі, натомість позивачем оскаржується протиправна бездіяльність відповідачів щодо ненарахування та невиплати компенсації за невикористані дні відпустки.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про протиправну бездіяльність відповідачів щодо ненарахування та невиплати позивачу компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток за 2008-2009 роки та 2019-2020 роки, та про зобов`язання відповідачів нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток за вказаний період. 
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління Національної поліції у Львівській області та Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2022 року у справі № 380/7705/22 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін  	
Повне судове рішення складено 14 лютого 2023 року.