П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
07 березня 2023 року                                                                                             м. Київ
         
Справа № 756/15450/21
Провадження: № 22-ц/824/1618/2023
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,
секретар Івасенко І. А.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 серпня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Жука М. В.,
у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Оболонський відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, Управління державної міграційної служби в Хмельницькій області, Подільський відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, про встановлення факту, що має юридичне значення,
у с т а н о в и в:
 
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Кугаївці Чемеровецького району Хмельницької області Української РСР. 30.09.1988 року отримав паспорт громадянина СРСР та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . У червні 1990 року був призваний на військову службу, у зв`язку з чим він здав паспорт в ІНФОРМАЦІЯ_2 , після звільнення з якої у військовому комісаріаті йому повернули паспорт громадянина СРСР, виданий 30.09.1988 року. 05.01.2021 року він звернувся за місцем свого фактичного проживання до Подільського відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про оформлення паспорта громадянина України замість втраченого паспорту громадянина СРСР. Однак, в оформленні паспорта громадянина України відділом міграційної служби йому було відмовлено з посиланням на те, що не підтверджується його належність до громадянства України. За викладених обставин, просив суд встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 11 серпня 2022 року у задоволені заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення вимог заяви. 
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не врахував доказів, наданих заявником, які підтверджували факт його перебування станом на 24.08.1991 року на території України. Стверджував, що Оболонський ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області не вжив жодних заходів для всебічної, об`єктивної перевірки, ідентифікації або встановлення його особи. Окрім того, представник міграційної служби не надав суду жодних доказів того, що він, скаржник був знятий з реєстраційного обліку за місцем проживання станом на 1991 рік в с. Кугаївці Чемеровецького району Хмельницької області України, а також доказів того, що він, ОСОБА_1 , був належним чином повідомлений про проходження процедури ідентифікації особи, за результатами якої приймається рішення про оформлення паспорта.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 18 листопада 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечувала проти апеляційної скарги та зазначила, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана вірно. Вказала, що з матеріалів особової справи ОСОБА_1 вбачається, що він втратив паспорт у 1992 році, а із заявою про втрату паспорта звернувся лише 10.08.2020 року. Окрім того, з 1990 по 1992 роки він проходив військову службу в лавах збройних сил колишнього СРСР (Горьківська область), а з моменту демобілізації у 1992 році виїхав проживати на територію Російської Федерації, де проживав до 2015 році. Потім, з 2015 до 2020 року проживав разом із сім`єю на острові Кіпр . Зазначила, що дані обставини свідчать про те, що заявник станом на 24.08.1991 року постійно не проживав на території України. Судом першої інстанції встановлено, що відмова органу міграційної служби у видачі ОСОБА_1 паспорту громадянина України не пов`язана з встановленням належності його до громадянства України, а є наслідком не проходження ним визначеної законом процедури ідентифікації особи. Також вказала, що з досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що безпосередньо станом на 24.08.1991 року заявник на території України не проживав, а проходив військову службу на території колишнього СРСР, яка в подальшому була віднесена до меж іншої країни.
В судовому засіданні  ОСОБА_1 та його адвокат Ткаченко Л.В. підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.
Білоруцький В.М. в інтересах ЦМУ Державної міграційної служби  у м. Києві та Київській області заперечував проти апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вислухавши думку учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом,  ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Кугаївці Чемеровецького району Хмельницької області, батьками зазначені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 6).
Батьки ОСОБА_1 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за національністю є українцями (а.с. 7).
11.07.1988 року Державним комітетом Української РСР по професійно-технічній освіті видано ОСОБА_1 атестат № НОМЕР_2, згідно якого він 01.01.1987 року вступив до філіалу СПТУ № 14, що знаходився в м. Кам`янець-Подільський, Хмельницької області, та 08.07.1988 року закінчив повний курс технічного училища за професією токар (а.с. 22).
16.06.1990 року ОСОБА_1 видано атестат про середню освіту, згідно якого останній в 1990 році закінчив Кам`янець-Подільську вечірню середню школу Хмельницької області (а.с. 20).
30.09.1988 року ОСОБА_1   видано паспорт громадянина СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_1 (а.с. 12, 73).
23.06.1990 року ОСОБА_1 призвано на строкову військову службу, яку він проходив у військових частинах, що розташовані на території колишньої РФ СР, з якої його було звільнено 15.06.1992 року. Після звільнення в запас Чемеровецьким РВК Хмельницької області йому повернуто паспорт громадянина СРСР серії НОМЕР_1 (а.с. 13-18).
Згідно довідок Чемеровецької селищної ради Чемеровецького району Хмельницької області року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дійсно народився, проживав та був зареєстрований до 1992 року на території с. Кугаївці Чемеровецького району Хмельницької області за адресою: АДРЕСА_1 . 
08.06.1990 року ОСОБА_1 вибув в ряди Радянської армії; записи щодо зняття та реєстрації місця проживання  заявника з 1990 року по 13.12.2021 року в погосподарських книгах відсутні (а.с. 23, 24, 69,41).
За обліками УДМС України в Хмельницькій області ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на території Хмельницької області не значиться, паспортом громадянина України не документувався, відомості щодо оформлення ПМП відсутні. Документований паспортом громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_1 , виданого 30.09.1988 року Чемеровецьким РС УМВС України в Хмельницькій області (а.с. 75 з.б.).
Згідно довідки Кам`янець-Подільського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 14.12.2021 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебуває на військовому обліку у другому відділі Кам`янець-Подільського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (а.с. 42).
Зі змісту нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_6 від 12.05.2021 року остання надала згоду на реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , на її житловій площі за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 9).
10.06.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Подільського РВ ЦМУ ДМС у Києві та Київській області із заявою про втрату паспорта 1992 року громадянина СРСР з невідомих причин (а.с. 68 з.б.)
Зі змісту заяви ОСОБА_1 вбачається, що після проходження служби в рядах Радянської армії 04.07.1992 року він отримав паспорт зразка 1974 року, однак де на даний час знаходиться паспорт він пояснити не може. З 1992 року по 2015 рік він, ОСОБА_1 , проживав на території Російської федерації, з 2015 року по 2020 рік проживав із сім`єю на території  Республіки Кіпр, громадянином Російської федерації чи іншої держави він не був (а.с. 69 з.с.).
Рішенням заступника начальника Подільського РВ ЦМУ ДМС у Києві та Київській області від 10.09.2020 року ОСОБА_1 відмовлено в оформленні паспорту громадянина України у зв`язку з не проходженням ним процедури ідентифікації особи (а.с. 66 з.с. -67).
Відмовляючи  у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції виходив із того, що відмова органу міграційної служби ОСОБА_1 у видачі паспорта громадянина України не пов`язана з встановленням належності його до громадянства України, а є наслідком не проходження ним визначеної законом процедури ідентифікації особи, а тому встановлення цього факту у судовому порядку по суті призведе до підміни визначеної законом процедури встановлення особи. 
У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме
провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України від 18 січня
2001 року № 2235-III «Про громадянство України» (далі - Закон № 2235-III) громадянами України є:
1)     усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;
2)     особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-XII «Про громадянство України» (далі - Закон № 1636-XII) (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої статті 3 Закону № 2235-III є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону № 2235-III).
Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006 (далі - Порядок № 215/2001) встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.
Відповідно до пункту 8 Порядку № 215/2001 для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 2235-III особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає:
а) заяву про встановлення належності до громадянства України;
б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);
в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
Відповідно до пункту 9 Порядку № 215/2001 для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону № 2235-III особа, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає:
а) заяву про встановлення належності до громадянства України;
б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);
в) судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року.
Ураховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону № 2235-III і може пов`язуватися із фактом проживання або постійного проживання на території України в певний час і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18, від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19, від 20 грудня 2021 року у справі № 499/700/19.
Отже, з метою встановлення належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону № 2235-III, предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення фактів:
-   постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року;
-  проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.
Разом із тим, від встановлення належності до громадянства України необхідно відрізняти процедуру набуття громадянства України іноземцями або особами без громадянства за територіальним походженням.
Так, відповідно до статті 8 Закону № 2235-III особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.
Отже, з метою набуття громадянства України іноземцями або особами без громадянства за територіальним походженням суд може встановлювати, зокрема і факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» (пункт 44 Порядку № 215/2001).
Залежно від обставин юридичні факти за критерієм їх правових наслідків розрізняють на: правовиникаючі, правозмінюючі, правопризупиняючі, правовідновлюючі, правоприпиняючі.
Факти, що підлягають встановленню судом, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи матиме він правові наслідки.
Схожі за змістом висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 320/948/18 від 10 квітня 2019 року.
Системний аналіз положень Закону № 2235-III та Порядку № 215/2001 свідчить, що:
- для встановлення належності до громадянства України юридичне значення можуть мати факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або факт проживання в Україні на момент набрання чинності Законом № 1636-ХІІ (13 листопада 1991 року);
- для набуття громадянства України іноземцями або особами без громадянства за територіальним походженням юридичне значення може мати факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України».
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відмова органу міграційної служби ОСОБА_1 у видачі паспорта громадянина України не пов`язана з встановленням належності його до громадянства України, а є наслідком не проходження ним визначеної законом процедури ідентифікації особи, а тому встановлення цього факту у судовому порядку по суті призведе до підміни визначеної законом процедури встановлення особи.
Більш того, колегія суддів вважає за необхідне відмітити й наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Згідно статті 71 ЖК УРСР (у редакції станом на 01.01.1984 року), при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, зокрема, призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в закладах охорони здоров`я або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у відповідних територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в закладах охорони здоров`я, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою.
Зважаючи на викладене, ОСОБА_1 як громадянин колишнього СРСР на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) був таким, що постійно проживав на території України, оскільки на час проходження ним служби в рядах Радянської армії за ним зберігалося місце його проживання, а саме:   АДРЕСА_1 .
Згідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про громадянство» (у редакції станом на 08.10.1991 року), громадянами України є:
              1)  особи,  які  на  момент  набрання  чинності  цим  Законом проживали в  Україні, незалежно  від  походження,  соціального  і майнового  стану,  расової  та  національної  належності,   статі, освіти, мови, політичних поглядів, релігійних переконань,  роду і характеру занять, які не є  громадянами  інших  держав  і  які  не заперечують проти набуття громадянства України;
2) особи, які працюють за державним  направленням,  проходять військову службу або навчаються за межами України, за  умови, якщо  вони народилися чи довели, що постійно проживали на її  території, не перебувають у громадянстві інших держав і не  пізніш  як  через  рік після набрання чинності  цим  Законом  виявили  бажання  стати громадянами України.
Саттею 19 Закону України «Про громадянство» визначені  підстави припинення громадянства України, а саме,    громадянство України припиняється:  1) внаслідок виходу з громадянства України;   2) внаслідок втрати громадянства України.
Згідно стаття 21 Закону України «Про громадянство»,  громадянство України втрачається  внаслідок  вступу  особи    на   військову  службу, службу безпеки, в поліцію, органи юстиції або  в  інші  органи  державної влади та управління в іноземній державі без згоди на те  державних органів України.
Як убачається із матеріалів справи та не спростовано заявником, останній після проходження  військової служби за межами України  не  виявив  бажання  стати громадянином України. Напроти,  як зазначено самим заявником, з 1992 року по 2015 рік він, ОСОБА_1 , проживав на території Російської Федерації, зокрема,  Нижегородської області, де працював в установі виконання покарань (федеральній колонії виконання покарань). 
Вступивши на службу в іноземній державі (РФ) без згоди на те державних органів України, ОСОБА_1 втратив громадянство України.
Більш того, як убачається із матеріалів справи та не заперечується заявником, він в`їхав на територію України як громадянин іноземної держави (РФ).
Вказані обставини свідчать про те, що встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) для встановлення належності до громадянства України не є належним захистом порушеного, на думку заявника, права, оскільки процедура встановлення належності до громадянства України стосується тих громадян колишнього СРСР, хто вже визнається громадянином України відповідно до ст. 3 Закону № 2235-III, але зтих чи інших причин досі не має паспорту громадянина України.
В даному випадку, встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України на момент проголошення незалежності України мало б юридичне значення для набуття громадянства України, що передбачено статтею 8 Закону № 2235-III, однак таких вимог ОСОБА_1 не заявлено. 
Ураховуючи вищевикладене,  колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Доводів на спростування правильних висновків суду першої інстанції апеляційна не містить. 
Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 серпня 2022 року  залишенню без змін.
 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 серпня 2022 року  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.   
 
Повне судове рішення складено 16 березня 2023 року. 

Головуючий                                                                                             Т. О. Невідома

Судді                                                                                                         В. В. Соколова 

                                                                                                                   В. А. Нежура