Ухвала
14 березня 2023 року
м. Київ
справа № 587/241/18
провадження № 51-1068км22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
захисника                                        ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у провадженні в судах першої та апеляційної інстанцій, на ухвалу Сумського апеляційного суду від 22 листопада 2021 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017200260000712, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки та жительки АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 05 червня 2020 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Прийнято рішення щодо розподілу процесуальних витрат та долі речових доказів.
Сумський апеляційний суд ухвалою від 22 листопада 2021 року змінив вирок місцевого суду: перекваліфікував дії ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 115 на ст. 116 КК України та призначив їй покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, від відбування якого звільнив на підставі ст. 75 КК України із іспитовим строком 2 роки та покладанням обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України. В решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Згідно із судовими рішеннями, ОСОБА_7 протягом останніх 40-ка років проживала у шлюбі з  ОСОБА_8 , котрий регулярно вчиняв дома сварки, ображав і принижував дружину, постійно її бив, з приводу чого вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів.
Так, 26 листопада 2017 року в першій половині дня, ОСОБА_7 разом із  ОСОБА_8 та іншими особами, перебуваючи за місцем свого проживання у  АДРЕСА_1 , вживали спиртні напої.
Під час застілля між ОСОБА_7 та її чоловіком виник черговий конфлікт, у ході якого останній завдав ОСОБА_7   декілька ударів кулаками і ногами по обличчю та тулубу, заподіявши легкі тілесні ушкодження у вигляді синців.
Близько 15.00 того ж дня, коли гості пішли, ОСОБА_8 почав вимагати від дружини виконання її подружнього обов`язку, при цьому продовжував ображати, принижувати дружину та застосовувати фізичне насильство.
Не витримавши знущань чоловіка, бажаючи помститися за всі приниження, страждання та регулярне застосування ним фізичного насильства, внаслідок неприязних відносин, які протягом тривалого часу склалися між подружжям, у  ОСОБА_7 під час цього конфлікту виник умисел на позбавлення життя ОСОБА_8 .
Для цього ОСОБА_7 вибігла зі спальні до іншої кімнати, де схопила кухонний ніж, миттєво повернулася назад та, діючи умисно, з метою протиправного заподіяння смерті ОСОБА_7 , нанесла йому удар ножем в ділянку передньої черевної стінки. Після цього ОСОБА_8 піднявся з ліжка та намагався відбирати у неї ніж. Під час боротьби подружжя впало на підлогу та ніж в руках ОСОБА_7 зламався.
Проте, розлючена ОСОБА_7 , прагнучи довести до кінця свій злочинний намір, спрямований на позбавлення життя ОСОБА_8 , схопила зі столу каструлю та з силою нанесла нею один удар в область лівої тім`яної ділянки голови ОСОБА_8 , від якого він не втримав рівновагу та сів на диван, що знаходився позаду нього.
Не зупиняючись на скоєному, ОСОБА_7 нанесла каструлею чисельні удари по голові чоловіка, розуміючи, що такі її дії призведуть до смерті ОСОБА_8 , і свідомо бажаючи настання цих наслідків.
Лише втамувавши свою злість та побачивши, що ОСОБА_8 перестав подавати ознаки життя, ОСОБА_7 припинила завдавати удари та відразу повідомила на лінію «102» про вчинене нею вбивство.
Смерть ОСОБА_8 наступила внаслідок відкритої тупої травми кісток черепу та головного мозку у вигляді численних осколкових переломів кісток склепіння, основи черепу та кісток обличчя, крововиливу у шлуночки головного мозку, забою головного мозку.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Прокурор не погоджується з висновком апеляційного суду про те, що ОСОБА_7 вчинила умисне вбивство перебуваючи у стані сильного душевного хвилювання, що раптово виник внаслідок протизаконного насильства та систематичного знущання зі сторони потерпілого, оскільки це суперечить висновку судово-психіатричної експертизи. Також прокурор наголошує, що апеляційний суд неповно дослідив окремі докази та, встановивши інші обставини вчинення кримінального правопорушення, не сформулював нового обвинувачення, яке визнав доведеним. Зазначене, на думку прокурора, свідчить про недотримання апеляційним судом положень ст. 419 КПК України.
Позиції інших учасників судового провадження
Під час касаційного розгляду прокурор ОСОБА_5 просила задовольнити касаційну скаргу прокурора на викладених у ній підставах.
Захисник ОСОБА_6 просила залишити ухвалу апеляційного суду без зміни як законну, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення як необґрунтовану.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 434-1 КПК України Суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає таке кримінальне провадження на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї палати або у складі такої палати.
Під час касаційного розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 колегія суддів дійшла висновку про необхідність передачі його на розгляд Другої судової палати Касаційного кримінального суду, виходячи з такого.
У Кримінальному кодексі України про стан сильного душевного хвилювання, як про особливий емоційний стан особи, мова йде у п`яти статтях: в Особливій частині у складах конкретних кримінальних правопорушень - умисне вбивство, вчинене в стані сильного душевного хвилювання (ст. 116), умисне тяжке тілесне ушкодження, заподіяне в стані сильного душевного хвилювання (ст. 123) та у Загальній частині - у п. 7 ст. 66 вказується, що вчинення кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного неправомірними або аморальними діями потерпілого, є пом`якшуючою покарання обставиною. Крім того, про такий стан згадується у ч. 4 ст. 36 та в ч. 3 ст. 39 КК, де беззаперечним видається висновок про доцільність віднесення до ознак складу кримінального правопорушення емоційного стану особи.
Встановлення наявності (відсутності) стану сильного душевного хвилювання у особи належить до компетенції суду, при тому що у законодавстві України про кримінальну відповідальність обсяг та зміст цього поняття не визначено.
Психологічна наука також не містить розяснень, що саме необхідно розуміти під станом сильного душевного хвилювання, яке є юридичним поняттям. У психології виділяють види та проводять характеристику окремих психічних станів людини, використовуючи термінологію, яка є загальноприйнятою в цій науці для позначення таких станів. Які з цих станів охоплюються поняттям «стан сильного душевного хвилювання» повинен вирішувати суд.
Суди, зазвичай, у правозастосовній практиці ототожнюють кримінально-правове поняття «сильне душевне хвилювання» з станом «фізіологічного афекту», який встановлюється на підставі висновку психолого-психіатричної експертизи. Такий емоційний стан пов`язаний з раптовим короткочасним розладом психічної діяльності, що обумовлюється впливом зовнішніх чинників, у результаті якого обмежується здатність особи усвідомлювати характер своїх діянь та (або) керувати ними, що не виключає осудності особи, тобто має не патологічний характер.
Разом із тим, у судовій практиці зустрічаються випадки, коли суди по-різному вирішують питання, що є неприпустимим, чи має місце стан сильного душевного хвилювання, якщо у висновку психолого-психіатричної експертизи констатується, що особа на час вчинення діяння перебувала в іншому емоційному стані, який би міг вплинути на її свідомість та діяльність, як то у стані стресу, фрустрації, емоційному збудженні чи напрузі. Такі поняття у психології, поряд з фізіологічним афектом, використовуються для позначення сильних емоційних реакцій людини, ці стани можуть досягати різного ступеня вираженості - у деяких випадках глибина часткового звуження свідомості та порушення регуляції поведінки при таких емоційних станах досягає такого ж рівня, що й при афектах. Тому, на думку багатьох науковців, поняття лише «фізіологічного афекту» не охоплює своїм змістом всі емоційні стани, що мають кримінально-правове значення для встановлення стану сильного душевного хвилювання.
Зокрема, у науці розглядається таке поняття як «кумулятивний афект» або «акумулятивний». Акумуляція афекту - це процес накопичення. Основна відмінність кумулятивного афекту від фізіологічного полягає в тому, що «перша його фаза, протягом якої тривала психотравмуюча ситуація, що обумовлює накопичення емоційної напруги в обвинуваченого, зазвичай розтягнута у часі». Неправомірні або аморальні діяння можуть бути одноразовими, раптовими, неочікуваними, що викликають сильне емоційне напруження чи фізіологічний афект, а можуть мати тривалий характер - у вигляді систематичних знущань чи конфліктної ситуації, що створює напруженість, психотравмуючу ситуацію, яка викликає постійну роздратованість. У ситуації такої емоційної напруги стан сильного душевного хвилювання може виникнути і в результаті незначного приводу. В такому випадку неправомірними чи аморальними діяннями слід визнавати саму психотравмуючу ситуацію.
Так, кумулятивний афект, на підготовчій стадії має накопичувальну фазу тривалістю до кількох місяців і навіть років, протягом яких складається психотравмуюча ситуація та зростає афектогенний вплив психотравмуючих чинників. Повторне виникнення цих чинників у вигляді побоїв, образ, чіплянь і скандалів призводить до тривалого накопичення емоційного напруження. В іншій стадії афективний вибух настає у певних випадках із незначного приводу, який динамізує психічне напруження, що накопичилося, подібно до детонатора. Психологи порівнюють це з останньою краплею, що переповнила чашу терпіння.
З позиції психології, ознака раптовості характерна як для фізіологічного, так і кумулятивного (накопичувального) афекту, оскільки раптовість є одним з проявів афективного вибуху. В той же час абсолютно обґрунтованою видається позиція про можливість розриву в часі між неправомірною поведінкою потерпілого та виникненням стану сильного душевного хвилювання.
Отже, системні прояви жорстокого поводження з боку потерпілого, про яке зазначено у диспозиції ст. 116 КК України, як тривала психотравмуюча ситуація може зумовити не лише фізіологічний афект у особи, яка вчиняє вбивство, а й інші емоційні стани, внаслідок перебування в яких значною мірою обмежується здатність особи усвідомлювати свої дії або бездіяльність та (або) керувати ними, та які мають значення для встановлення сильного душевного хвилювання.
Для з`ясування особливостей психічної діяльності їх проявів у поведінці особи, які мають юридичне значення та викликають певні правові наслідки проводиться психологічна експертиза, основним завданням якої є визначення у підекспертної особи: індивідуально-психологічних особливостей, рис характеру, провідних якостей особистості; мотивоутворюючих чинників психічного життя і поведінки; емоційних реакцій та станів; закономірностей перебігу психічних процесів, рівня їхнього розвитку та індивідуальних її властивостей. Психологічна експертиза емоційних станів встановлює індивідуально-психологічні особливості, міру здатності обвинуваченого розуміти характер скоєних дій, та їх наслідки; наявність або відсутність у підекспертної особи в момент скоєння протиправних дій емоційного стану, що суттєво вплинув на її свідомість і поведінку. Також може проводитися психолого-психіатрична експертиза, яка є комплексним дослідженням і включає в себе психологічну експертизу. Психіатрична складова такої експертизи проводиться для того, щоб відмежувати емоційний стан особи від можливого стану патологічного афекту, за якого особа не буде суб`єктом кримінального правопорушення через свою неосудність.
Таким чином, висновок експерта з`ясовує ситуацію лише з медичної, психологічної точки зору, виходячи лише з результатів проведеної експертизи. А вже суд встановлює наявність в обвинуваченого стану сильного душевного хвилювання на момент вчинення вбивства, враховуючи не тільки висновок експерта, а й всі інші обставини справи.
Водночас аналіз судової практики свідчить про те, що суди при з`ясуванні питання про наявність у особи сильного душевного хвилювання при вчиненні вбивства не завжди надають вирішального доказового значення саме висновку судово-психологічної експертизи та орієнтуються при встановленні цього факту на сукупність інших доказів. Зокрема, при оцінці емоційного стану винної особи суди спираються на зовнішні спостережувані ознаки поведінки обвинуваченого на момент вчинення ним кримінального правопорушення та відчуття, які суб`єктивно переживалися обвинуваченим і про які він міг повідомити у своїх показаннях.
Отже, на думку колегії суддів, суд має належно оцінити висновок психологічної експертизи поряд з іншими доказами і за наявності достатніх підстав, установлених на підставі сукупності інших доказів, може аргументовано спростувати його результати, що узгоджується з положеннями ч. 10 ст. 101 КПК України. Тому колегія суддів вважає, що при встановленні наявності (відсутності) стану сильного душевного хвилювання суд не зв`язаний виключно висновком психологічної експертизи, яка до того ж не входить до переліку обов`язкових експертиз у кримінальному провадженні відповідно до імперативних вимог ст. 242 КПК України, натомість приймає рішення про кваліфікацію кримінального правопорушення на підставі сукупності всіх доказів у справі.
Разом із тим, згідно з іншою позицією, яку висловила колегія суддів Другої судової палати касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 21 вересня 2021 року у справі № 750/13728/19 (провадження № 51-2412км21), стан сильного душевного хвилювання пов`язаний виключно з фізіологічним афектом і тому для з`ясування чи вчинено діяння в стані сильного душевного хвилювання та вирішення питання про кваліфікацію кримінального правопорушення обов`язково призначається психолого-психіатрична експертиза. У цьому кримінальному провадженні колегія суддів суду касаційної інстанції визнала незаконною перекваліфікацію дій особи з ч. 1 ст. 115 на ст. 116 КК України за відсутності по справі спеціальних висновків психолого-психіатричної експертизи щодо встановлення наявності або відсутності у цієї особи стану фізіологічного афекту під час вчинення кримінального правопорушення. У зв`язку з цим ухвала суду апеляційної інстанції була скасована з призначенням нового розгляду в апеляційному суді.
З огляду на наведене колегія суддів убачає підстави для відступу від вказаної позиції щодо вирішального доказового значення висновку психологічної експертизи в системі інших доказів, які є у кримінальному провадженні. А тому з метою формування єдиної правозастосовної практики, кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 на підставі ч. 1 ст. 434-1 КПК України слід передати на розгляд Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду.
Керуючись ч. 1 ст. 434 -1, 441 КПК України, Верховний Суд
п о с т а н о в и в :
Передати кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Сумського апеляційного суду від 22 листопада 2021 року щодо ОСОБА_7 на розгляд Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді
 
ОСОБА_9                                   ОСОБА_2                                ОСОБА_3