КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №757/10400/21                                                                        Головуючий у І інстанції - Остапчук Т.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/946/2023                                Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
17 січня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Немудрої Ю.П.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 , Офісу Генерального прокурора, Головного управління Національної поліції в Харківській області, Державної казначейської служби України, Харківської обласної прокуратури на рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 липня 2022 року   
у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Національної поліції України, Головного управління Національної поліції в Харківській області, Харківського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Харківській області, Держави України в особі Офісу Генерального прокурора, Харківської обласної прокуратури, Київської окружної прокуратури м. Харкова, Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, - 
 
установив:
 
В лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду м. Києва із позовом до Держави України в особі Національної поліції України, Головного управління Національної поліції в Харківській області, Харківського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Харківській області, Держави України в особі Офісу Генерального прокурора, Харківської обласної прокуратури, Київської окружної прокуратури м. Харкова, Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що з 2012 року Київським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області проводиться досудове розслідування в кримінальному провадженні №12012220490000279 за фактами шахрайства, зловживання повноваженнями особами, які надають публічні послуги, примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов`язань, крадіжки , а також інших питань.
Процесуальним керівником є Харківська місцева прокуратура №2. 
Київський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області та Харківська місцева прокуратура №2 є структурними підрозділами та підпорядковані відповідно Головному управлінню Національної поліції в Харківській області, Національної поліції України та Харківської обласної прокуратурі, Офісу Генерального прокуратура. 
ОСОБА_1. в даній справі має статус потерпілої. 
Справа стосується розслідування організації незаконного заволодіння групою осіб її майном - багатовартісною чотирьохкімнатною квартирою АДРЕСА_1 та 1/2 частиною квартири АДРЕСА_2 (будинок - пам`ятка Архітектури м. Харкова), особистого майна (меблі, предмети побуту, фотографії особистого життя), а також побиття її сучасниками ОСОБА_2 та організацією побиття та заволодіння майном ОСОБА_3 . 
По даній заяві проводиться досудове розслідування протягом 9 років не приймає ніяких процесуальних дій щодо закінчення досудового розслідування та передання справи до суду. 
Неодноразово зверталась із скаргами на бездіяльність слідчого до прокуратури та суду. 
Досудове розслідування по кримінальному провадженню не закінчене. 
Вважає, що неправомірними діями слідчого щодо умисного невиконання протягом тривалого часу вимог Конституції України та кримінально-процесуального законодавства їй завдано моральну шкоду, яка полягає у приниженні її честі та гідності, тривалого порушення її прав, в наслідок чого вона перебуває у стані безперервного нервового напруження і стресу, витрачала свій час на звернення зі скаргами та перебування в судах по їх розгляду, відстоюючи свої права від порушень права на розумні строки розслідування з боку слідчого. 
Така свідома групова бездіяльності органів слідства та прокуратури, тривала невизначеності та усвідомлення відсутності притягнення винних осіб є інструментом психологічного насильства та доставляють моральні страждання. 
Завдяки бездіяльності слідчого досудове розслідування залишається незакінченим, лікар ніякої відповідальності за неналежне виконання своїх професійних обов`язків не поніс, справа до суду не надійшла, завдана їй матеріальна і моральна шкода не відшкодована, а тому, розмір заподіяної їй незаконною бездіяльністю органів досудового розслідування моральної шкоди оцінює в 8000000 грн.
Просила суд, стягнути на її користь з державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку ДКС України за рахунок коштів державного бюджету завдану їй бездіяльністю органів досудового розслідування моральну шкоду у розмірі 8000000 грн.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07 липня 2022 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 на відшкодування завданої моральної шкоди 15000 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд залишив поза увагою ступінь та глибину моральних страждань, їх тривалість, визнання відповідачами неефективність досудового розслідування та створення тяганини, поведінку відповідачів після визнання ними тривалості розслідування та неефективності процесуальних дій, а також після подачі даного позову.
Відповідачами з 2012 року визнавалась неефективність розслідування, бездіяльність у кримінальному провадженні №12012220490000279, в той же час визнання керівниками Національної поліції факту тривалості та неефективності розслідування, бездіяльність у кримінальному провадженні №12012220490000279 та інші документи органів прокурорського нагляду, судового нагляду свідчать про створену тяганину та небажання розслідувати справу.
З приводу розміру суми моральної шкоди звернула увагу на лист від 08 жовтня 2021 року №9156ПІ-Б-4785/35.4 Міністерства юстиції України, офіційна відповідь на інформаційний запит фізичній особі про суми сплачених гонорарів на юридичні послуги за участю держави України в 2019-2021 роках в судових процесах, віднесених до сфери управління органів центральної влади в зв`язку з участю іноземних юридичних радників.
Цей документ є свідченням розміру сум, виплачених на користь іноземних осіб та надається в контексті підтвердження обґрунтованості визначення розміру моральної шкоди за позовом, оскільки вона протягом восьми років змушена відвідувати органи досудового розслідування та суду, звертатися з відповідними клопотаннями, що не входить до її звичайної діяльності життя та впливає на зміст життя, а також відчуття простого людського щастя та призводить до його моральних страждань.
Лист від 08 жовтня 2021 року №01/049/573/21 Харківського районного управління поліції №1 головного управління національної поліції свідчить про продовження бездіяльності по кримінальній справі, бездіяльність по якій є предметом розгляду у цій справі - клопотання адвоката розглядається з червня 2021 року та по ньому до цих пір не прийнято рішення, продовжується свідома тяганина та бездіяльність слідства під час розгляду цієї справи.
Вважає, що компенсація спричиненої моральної шкоди в розмірі 8000000 грн, заподіяною бездіяльністю посадових осіб відповідачів та неефективністю при проведенні досудового розслідування у кримінальному провадженні №12012220490000279 є законною та справедливою мірою організованого беззаконня на протязі 8 років щодо неї та її майна, її життя.
Просила суд, скасувати судове рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 липня 2022 року в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Також, апеляційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва подав і Офіс Генерального прокурора, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що Харківським районним управлінням поліції №1 ГУНП в Харківській області розслідується кримінальне провадження №12012220490000279 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1,3 ст.185, ч.ч.1-4 ст.190, ч.2 ст.355 КК України.
У вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_1 має статус потерпілого.
Процесуальне керівництво забезпечується прокурорами Київської окружної прокуратури м. Харкова.
Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні триває.
Суд першої інстанції як на підставу надмірної тривалості досудового розслідування посилається на ухвалу слідчого судді від 30 жовтня 2018 року.
В той же час, у судовому засіданні 30 жовтня 2018 року розглядалася клопотання представника потерпілої ОСОБА_4 про надання інформації щодо змін, які вносились у ЄРДР до фабули кримінального провадження у період з 02 жовтня 2018 року по 11 жовтня 2018 року, про дату та час внесення цих змін, а також роздруківки з ЄРДР функцій перегляду змін, внесених до даного провадження у період з 02 жовтня 2018 року по 11 жовтня 2018 року, тобто надання певних процесуальних документів кримінального провадження, а не проведення процесуальних дій.
Ця ухвала слідчого судді не свідчить про наявність тяганини у кримінальному провадженні.
Будь-яких доказів на обґрунтування своїх вимог в частині стягнення моральної шкоди ОСОБА_1 не надано.
Під час досудового розслідування слідчими суддями не встановлювались факти протиправності рішень, дій чи бездіяльності слідчих чи прокурорів під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №12012220490000279.
Навпаки, слідчими суддями неодноразово відмовлено у задоволенні скарг ОСОБА_1 та її представників на бездіяльність слідчих і прокурорів, зокрема, ухвалами слідчих суддів Київського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2018 року, 21 листопада 2018 року, 24 січня 2019 року, 26 жовтня 2020 року, а також відмовлено у задоволенні заяви потерпілої про відвід слідчого (ухвала від 10 лютого 2021 року).
Просив врахувати, що Офісом Генерального прокурора процесуальне керівництво у вказаному вище кримінальному провадженні не здійснюється, відповідно будь-які процесуальні дії не вчинялись.
У позовній заяві ОСОБА_1 взагалі не зазначалось про порушення Офісом Генерального прокурора законодавчих актів.
Просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 липня 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.
В свою чергу, апеляційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 липня 2022 року подало і Головне управління Національної поліції в Харківській області, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначило, що реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.
Оскарження позивачкою дій та бездіяльності слідчого, прокурора, свідчать про реалізацію нею передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого, прокурора і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, як це помилково вважає позивач.
Позивач не надала належних, достатніх, допустимих та достовірних доказів на підтвердження доводів про заподіяння їй працівниками поліції моральної шкоди, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. 
Позивач обмежилась лише загальними посиланнями на бездіяльність та незаконність дій посадових осіб органу досудового розслідування, прокуратури та завдання їй моральної шкоди, не довівши належними, допустимими та достовірними доказами ні факту наявності такої шкоди, ні погіршення здібностей позивачки або позбавлення можливості реалізовувати свої звички і бажання, порушення нормальних життєвих зв`язків через можливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, настання інших негативних наслідків, наявність причинного зв`язку між протиправними, на їх думку, діями слідчого та можливим завданням такої шкоди.
Просило скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 липня 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог.
Також, апеляційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 липня 2022 року подала і Харківська обласна прокуратура, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, зазначила, що ухвали слідчих суддів про задоволення скарг позивачки на постанови слідчого або прокурора свідчать про реалізацію нею передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, як це помилково вважає ОСОБА_1 .
Саме по собі зобов`язання ухвалою слідчого судді внести відповідні відомості до ЄРДР, а також скасування постанов слідчого про відмову у визнанні потерпілою у кримінальному провадженні, про закриття кримінального провадження та інше не свідчить про протиправність дій слідчого, прокурора та завдання моральної шкоди позивачу, не мають наслідків цивільно-правового характеру, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені ухвалами слідчих суддів.
Вважає, що для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усміх складових елементів цивільного правопорушення.
Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності.
Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
Вважає, що позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння їй моральних страждань або втрат немайнового характеру, встановлення факту протиправності дій органів прокуратури, факту наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) зазначеного органу та його вини в заподіянні цієї шкоди.
В позовній заяві ОСОБА_1 вказує, що у зв`язку з бездіяльністю слідчих та прокурорів вона вимушена була неодноразово звертатися за захистом своїх прав до суду.
Однак, встановлено, що слідчими суддями неодноразово у задоволенні скарг ОСОБА_1 та її представників на бездіяльність слідчих та прокурорів було відмовлено, що підтверджується ухвалами слідчих суддів Київського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2018 року, 21 листопада 2018 року, 24 січня 2019 року, 26 жовтня 2020 року, а також відмовлено у задоволенні заяви потерпілої про відвід слідчого (ухвала від 10 лютого 2021 року).
Судом не було враховано, що тривалість кримінального провадження зумовлена, зокрема, поведінкою потерпілої, великою кількістю об`єднаних кримінальних проваджень, проведенням низки експертиз, також у судах перебували на розгляді цивільні та господарські справи за позовами ОСОБА_1 так і справи в яких вона є відповідачем.
Просила скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 липня 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог у повному обсязі.
Також, апеляційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 липня 2022 року подала і державна казначейська служба України, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що у даній справі відсутній один із обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення - факт наявності рішення щодо незаконності дій чи бездіяльності відповідачів без якого державний орган неможливо притягнути до відповідальності та зобов`язати відшкодувати шкоду.
Судом першої інстанції не було враховано, що не існує жодного рішення суду, яким би дії відповідачів було визнано незаконними.
Крім цього, матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювача та моральною шкодою, на яку посилався позивач, а отже суд першої інстанції не навів мотивів та належного обґрунтування наявності підстав для стягнення на користь позивача розмірі морального відшкодування.
Просила скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 липня 2022 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог у повному обсязі.
Відзиви на апеляційні скарги у встановлений апеляційним судом строк не надходили.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що  за заявами позивачки здійснюється досудове розслідування в об`єднаному кримінальному провадженні №12012220490000279, розпочатому 27 листопада 2012 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1,2,3 ст.190, ч.1 ст.365-2, ч.1,3 ст.185, ч.2 ст.355 КК України слідчими СВ Київського ВЦ ГУНП в Харківській області.
Позивачка в кримінальному провадженні є потерпілою.
На час розгляду справи в суді першої інстанції, слідчими Харківського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Харківській області ще здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні від 27 листопада 2012 року.
Отже, на момент звернення позивача з позовом до суду першої інстанції, досудове слідство органом поліції проводиться 8 років 3 місяці, що не відповідає вимогам закону про розумний строк досудового розслідування.
Суд першої інстанції проаналізувавши ухвали, постановлені слідчим суддею 30 жовтня 2018 року, вказівки прокурора від 24 березня 2020 року, 19 червня 2020 року, листів прокуратури , скарги позивачки до відповідачів, прийшов до висновку, що слідчим не виконано всі необхідні слідчі дії для всебічного, повного, неупередженого досудового розслідування кримінального провадження та якнайшвидшого прийняття законного та неупередженого процесуального рішення за результатами розслідування кримінального провадження.
В свою чергу, відповідачами не було надано жодного доказу, який би свідчив про те, що тривалість досудового розслідування більше 8 років у кримінальній справі, де позивач є потерпілим, обумовлена її надмірною складністю чи іншими винятковими обставинами.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції керувався тим, що до спірних правовідносин необхідно застосувати ст.1174 ЦК України.
Судом був встановлений факт тривалої протиправної бездіяльності посадової особи ГУНП Харківської області щодо проведення досудового розслідування за заявою про вчинення кримінального правопорушення та надмірної тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні від 27 листопада 2012 року за заявою позивача та цими діями позивачу заподіяно моральної шкоди.
Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивачки у розмірі 15000 грн, судом було враховано характер та тривалість завданої позивачці шкоди, глибину її душевних страждань та стан здоров`я, переживань, час, витрачений на захист своїх прав, а також вимоги розумності та справедливості.
З висновками суду першої інстанції, а також розміром стягнутої моральної шкоди погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
У ст.2 КПК України наголошено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Статтею 28 КПК України визначено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. 
Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. 
Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. 
Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд. 
Критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є: 1) складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо; 2) поведінка учасників кримінального провадження; 3) спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень. 
Кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи або щодо кримінального правопорушення, вчиненого стосовно малолітньої або неповнолітньої особи, має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово. 
Кожен має право, щоб обвинувачення щодо нього в найкоротший строк або стало предметом судового розгляду, або щоб відповідне кримінальне провадження щодо нього було закрите. 
Підозрюваний, обвинувачений, потерпілий, інші особи, права чи інтереси яких обмежуються під час досудового розслідування, мають право на звернення до прокурора, слідчого судді або суду з клопотанням, в якому викладаються обставини, що обумовлюють необхідність здійснення кримінального провадження (або окремих процесуальних дій) у більш короткі строки, ніж ті, що передбачені цим Кодексом.
Відповідно до ч.1-4 ст.219 КПК України, строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження.
Строк досудового розслідування з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня повідомлення особі про підозру становить: 1) 12 місяців - у кримінальному провадженні щодо нетяжкого злочину; 2) 18 місяців - у кримінальному провадженні щодо тяжкого або особливо тяжкого злочину.
З дня повідомлення особі про підозру досудове розслідування повинно бути закінчене: 1) протягом 72 годин - у разі повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку або затримання особи в порядку, передбаченому ч.4 ст.298-2 цього Кодексу; 2) протягом 20 діб - у разі повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку у випадках, якщо підозрюваний не визнає вину або необхідності проведення додаткових слідчих (розшукових) дій, або вчинення кримінального проступку неповнолітнім; 3) протягом 1 місяця - у разі повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку, якщо особою заявлено клопотання про проведення експертизи у випадку, передбаченому ч.2 ст.298-4 цього Кодексу; 4) протягом 2 місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину.
Строк досудового розслідування може бути продовжений у порядку, передбаченому параграфом 4 глави 24 цього Кодексу. 
При цьому загальний строк досудового розслідування не може перевищувати: 1) 1 місяця з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку у випадках, передбачених п.1 і 2 ч.3 цієї статті; 2) 6 місяців із дня повідомлення особі про підозру у вчиненні нетяжкого злочину; 3) 12 місяців із дня повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину.  
На момент звернення позивачки з позовом до суду досудове слідство органом поліції проводиться 8 років 3 місяці, що не відповідає вимогам закону про розумний строк досудового розслідування.
Вказане свідчить про надмірну тривалість досудового розслідування у справі, яка не є занадто складною і в якій позивачка є потерпілою.
Відповідно до ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. 
Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. 
Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Згідно зі ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
У ст.56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органу місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст.1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. 
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст.1176 ЦК України. 
Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. 
Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу,що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Частиною 6 ст.1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч.6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1173 та 1174 цього Кодексу).
Вказаний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року у справі №6-440цс16.
В ч.1 ст.1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст.1174 ЦК України).
Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.
Таким чином, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що до спірних правовідносин необхідно застосувати ст.1174 ЦК України, оскільки ч.6 ст.1176 ЦК України передбачає загальні підстави відшкодування шкоди органом досудового розслідування, яка застосовується в разі неможливості застосування ч.1 ст.1176 ЦК України.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. 
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. 
Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.
В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. 
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. 
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. 
При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до абз.1 та 2 п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 січня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. 
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Згідно абз.2 п.5 зазначеної Постанови №4, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. 
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Згідно роз`яснень, даних у п.9 Постанови №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних,душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. 
Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. 
При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Положеннями п.10-1 Постанови №4 роз`яснено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції України судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. 
При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. 
Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.
Відповідно до змісту ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
Рішення ЄСПЛ є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.
При встановленні факту моральної шкоди суд керується критеріями загальнолюдських цінностей, на чому неодноразово наголошував у власних рішеннях ЄСПЛ.
Зокрема в п.74 рішення «Ігнаткіна проти України», констатуючи порушення права заявника на справедливий суду, ЄСПЛ наголосив про необхідність недопущення національними органами невиправданих затримок тривалості провадження - «розумність» тривалості провадження має оцінюватися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, та також важливість предмета спору для заявника.
Аналогічний постулат ЄСПЛ наводив в п.95 рішення у справі «Таран проти України», окремо наголосивши, що розглянувши всі надані йому матеріали справи, Суд вважає, що Уряд не навів жодного факту чи аргументу, здатного переконати його, що така тривалість провадження за обставин цієї справи була обґрунтованою. 
Зважаючи на власну судову практику з цього питання, суд вважає, що в цій справі тривалість провадження була надмірною і не відповідає вимозі «розумного строку». 
Отже, було порушення п.1 ст.6 Конвенції.
Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatismutandis §67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); §35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява №19773/92).
У постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року (справа №522/22008/15-ц) зазначено, що, як свідчить тлумачення ст.ст.23,1174 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року (справа №916/1423/17) зроблений висновок, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. 
Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року (справа №910/23967/16) вказала, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.  
З урахуванням наведеного, судом першої інстанції правомірно встановлений факт тривалої протиправної бездіяльності посадової особи ГУ НП Харківської області щодо проведення досудового розслідування за заявою про вчинення кримінального правопорушення та надмірної тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні від 27 листопада 2012 року за заявою позивача.
Вірним є і висновок суду першої інстанції про те, що захисту прав позивача, як заявника у кримінальному провадження від 27 листопада 2012 року, не відбулося, адже орган досудового розслідування фактично «імітує» розслідування поза межами розумного строку незважаючи на вказівки прокурора до вчинення дій, жодних ефективних дій з метою забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності, органом досудового розслідування не вчинено.
Вказане дає підстави для відшкодування завданої позивачу бездіяльністю органу досудового розслідування моральної шкоди.
Як визначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого королівства» (Case of ABDULAZIZ, CABALES AND BALKANDALI), моральна шкода, з огляду на її природу, не завжди може бути предметом чіткого доведення. 
Більш того, право на відшкодування, з урахуванням практики ЄСПЛ, повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв, які надходять на адресу національних судів та ЄСПЛ з України.
Колегія суддів враховує той факт, що у справі відсутні достатні докази на підтвердження такої глибини душевних страждань та немайнових втрат потерпілої особи, які заслуговують на відшкодування у розмірі 8000000 грн., які позивач просить стягнути на її користь.
Разом з тим, відповідно до характеру та розміру душевних страждань, завданих позивачці тривалим розслідуванням кримінальної справи у якій вона є потерпілою, та з урахуванням загальних засад цивільного законодавства, справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів вважає, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди у сумі 15000 грн. є достатньою сатисфакцією порушених прав позивачки.
Відтак, викладені в апеляційних скаргах доводи є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 липня 2022 року слід залишити без змін.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Оскільки дія оскаржуваного рішення була зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 30 листопада 2022 року, та у зв`язку із залишенням судового рішення суду першої інстанції без змін, необхідно поновити його дію. 
Окрім цього, ухвалою Київського апеляційного суду від 30 листопада 2022 року, відстрочено Державній казначейській службі України сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі.
Відповідно до п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду, апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, судовий збір становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.
Згідно ч.4 ст.6 Закону України «Про судовий збір», якщо скаргу (заяву) подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги (заяви) вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум).
Відповідно до п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до ст.7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2021 рік», розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01 січня 2021 року (станом на час подання позовної заяви) становив 2270 грн.
При подачі позовної заяви позивач була звільнена від сплати судового збору в іншому випадку, вона зобов`язана була сплатити 11350 грн (5х2270).
Оскільки рішення оскаржувалося Державною казначейською службою України в частині задоволених позовних вимог про стягнення на користь позивача 15000 грн моральної шкоди, судовий збір у суді першої інстанції від зазначеної суми становив би 908 грн. (04,х2270). 
Виходячи з викладеного, апеляційна скарга Державної казначейської служби України повинна була бути оплачена судовим збором у розмірі 1362 грн. (908х150%).
Оскільки оскаржуване рішення суду першої інстанції залишено без змін, вказана вище сума підлягає стягненню з Державної казначейської служби України на користь держави. 
Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -         
  
постановив:
 
Апеляційні скарги  ОСОБА_1 , Офісу Генерального прокурора, Головного управління Національної поліції в Харківській області, Державної казначейської служби України, Харківської обласної прокуратури залишити без задоволення. 
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 липня 2022 року залишити без змін.
Поновити дію рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 липня 2022 року.
Стягнути з Державної казначейської служби України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, код ЄДРПОУ 37567646) на користь держави, судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1362 (одна тисяча триста шістдесят дві) грн.  
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складений 14 лютого 2023 року.

Суддя-доповідач                                                        К.П. Приходько

Судді                                                                           С.О. Журба 

                                                                                              Т.О. Писана