ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 березня 2023 року	Львів	Справа № 300/4550/22 пров. № А/857/17806/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді          Шавеля Р.М.,
суддів                              Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.11.2022р. про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській обл. про визнання протиправними та скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення зі служби в поліції, поновлення на публічній службі, стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу (суддя суду І інстанції: Микитин Н.М.; час та місце постановлення ухвали суду І інстанції: 30.11.2022р. м.Івано-Франківськ; дата складання повного тексту ухвали суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.11.2022р. визнано неповажними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління /ГУ/ Національної поліції /НП/ в Івано-Франківській обл. про визнання протиправними та скасування наказу № 669 від 15.08.2022р. «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», наказу № 349 о/с від 17.08.2022р. про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; позовну заяву ОСОБА_1 до ГУ НП в Івано-Франківській обл. про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу повернуто позивачу з усіма доданими до неї матеріалами (а.с.20-22).

Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржив позивач ОСОБА_1 , який в апеляційній скарзі просить судову ухвалу скасувати і направити справу для розгляду до суду першої інстанції, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового повернення позовної заяви (а.с.25-28).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доводам позивача щодо наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду, встановленого ч.5 ст.122 КАС України.
Так, позивач звільнений зі служби в поліції відповідно до наказу начальника ГУ НП в Івано-Франківській обл. № 349 о/с від 17.08.2022р. Підставою звільнення слугував наказ відповідача № 669 від 15.08.2022р. та висновок службового розслідування. Причиною звільнення є та обставина, що позивач ОСОБА_1 керував 06.07.2022р. службовим транспортним засобом, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння.
При проведенні службового розслідування комісія дійшла висновку про те, що позивачем проігноровано вимоги пп.1.2, п.1 ст.18, п.1 ст.64 Закону України «Про Національну поліцію» п.1, пп.1, 2, 4, 6, 14 п.3 ст.1 розділу І Дисциплінарного статуту Національної поліції України, пп.1 п.5 ст.14, пп.1, 5 п.2 ст.16 розділу III Закону України «Про дорожній рух», п.2.1, п.2.9 Правил дорожнього руху, затв. постановою Кабінету Міністрів /КМ/ України № 1306 від 10.10.2001р., тобто, останній вчинив керуванням транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння.
В зазначений 15-тиденний строк позивач не оскаржував наказ про звільнення; проступок, внаслідок якого його звільнили, не пов`язаний з воєнними діями, при цьому судом не було прийнято кінцеве рішення у справі про керування ним транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння за ч.1 ст.130 КУпАП. 
Отже, на той час у позивача не було підстав для звернення до суду із розглядуваним позовом.
Однак, 13.10.2022р. постановою Стрийського міськрайонного суду Львівської обл. провадження у справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Тобто, з цього дня позивач дізнався про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, що надає йому підстави для оскарження свого звільнення в місячний строк.

Відповідач ГУ НП в Івано-Франківській обл. скерував до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає апеляційну скаргу необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми діючого законодавства та ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.59-62).

Апеляційний розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як слідує із матеріалів справи, 07.11.2022р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив поновити строк звернення до суду; визнати незаконним та скасувати наказ ГУ НП в Івано-Франківській обл. № 669 від 15.08.2022р. про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників ВП № 1 (м.Долина) Калуського РВП ГУ НП в Івано-Франківській обл. в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності; визнати незаконним та скасувати наказ ГУ НП в Івано-Франківській обл. № 349 о/с від 17.08.2022р. про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції; поновити ОСОБА_1 на службі у ВП № 1 (м.Долина) Калуського РВП ГУ НП в Івано-Франківській обл. на посаді старшого інспектора-чергового чергової частини; стягнути з відповідача ГУ НП в Івано-Франківській обл. середній заробіток за час вимушеного прогулу; допустити рішення суду до негайного виконання в частині поновлення на службі та стягнення середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць (а.с.1-9).

Ухвалою суду від 14.11.2022р. залишено позовну заяву без руху в зв`язку з її невідповідністю вимогам ст.ст.123, 161 КАС України та надано десятиденний строк з дня вручення (отримання) копії цієї ухвали для усунення вказаних недоліків шляхом подання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з посиланням на обставини, які перешкоджали позивачу звернутись до суду із відповідним позовом з дотриманням строку, встановленого приписами ч.4 ст.31 Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» (в редакції від 01.05.2022), та навести доводи на обґрунтування поважності причин пропуску строку; надати докази на підтвердження цих доводів (а.с.11-13).

На виконання вимог наведеної ухвали суду позивач скерував 25.11.2022р. на адресу суду заяву про поновлення строку звернення до суду, згідно якої поважність причин пропуску строку на звернення до суду з цим позовом обґрунтовує прийняттям судом 13.10.2022р. постанови, якою провадження щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП України закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Саме з цього дня ОСОБА_1 дізнався про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, що надає йому підстави для оскарження звільнення в місячний строк. В зв`язку із наведеним, просить визнати причини пропуску строку звернення до суду поважними та поновити строк на звернення до суду (а.с.17-19).

Постановляючи спірну ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що спеціальний строк для звернення до адміністративного суду в справах щодо оскарження поліцейським застосованого до нього у період дії воєнного стану дисциплінарного стягнення, установлений в ч.4 ст.31 Закону України № 2337-VІІІ від 15.03.2018р. «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України», яка регламентує оскарження дисциплінарного стягнення, застосованого у період дії воєнного стану. При цьому, поліцейський має право оскаржити застосоване до нього дисциплінарне стягнення, звернувшись до адміністративного суду протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності.
З огляду на вищевикладене, твердження позивача, що він у 15-ти денний строк не оскаржував наказ про звільнення, оскільки проступок, внаслідок якого його звільнили, не пов`язаний з воєнними діями, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки такий вчинено під час дії воєнного стану.
Щодо посилання на постанову Стрийського міськрайонного суду Львівської обл. від 13.10.2022р., якою провадження у справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, то розгляд судом матеріалів про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності не унеможливлював та не перешкоджав зверненню позивача до суду у встановлений строк.
За таких умов ОСОБА_1 скерував до суду розглядуваний позов після закінчення встановлених законодавством строків, а відтак наведені позивачем підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду не визнані судом поважними, через що його позовна заява підлягає поверненню.

Колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними та обґрунтованими, виходячи з наступного.

          Питання повернення позову з підстав пропуску строку звернення до суду без поважних причин врегульовані діючим процесуальним законом.
Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.2 ст.122 КАС України).
Згідно з ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною п`ятою ст.122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані приписами ст.123 КАС України. 
Зокрема, згідно з приписами ч.ч.1, 2 ст.123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

          Аналіз наведених норм вказує на чітку послідовність дій суду під час з`ясування поважності причин пропуску строку звернення до суду до відкриття провадження у справі. При цьому, принциповим моментом в такому порядку є забезпечення можливості позивачу належним чином обґрунтувати причини пропуску строку, передбаченого ст.122 КАС України. Для цього законодавцем передбачено обов`язкове винесення судом ухвали про залишення позову без руху і надання можливості вказати відповідні підстави для поновлення строку.

          В розглядуваному випадку суд, встановивши факт пропуску позивачем строку звернення до суду та визнавши неповажними підстави, вказані у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, правильно залишив позовну заяву без руху і надав можливість позивачу вказати інші підстави для поновлення строку.

Згідно усталеної судової практики поважними причинами пропуску строку звернення до суду із позовом визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї. Порушення має місце як тоді, коли негативні наслідки вже настали, так і тоді, коли вони лише можуть настати з певною вірогідністю.
День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів. Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав.
Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є її дії, спрямовані на захист порушених прав, зокрема, оскарження рішення (дії чи бездіяльність), письмові звернення з цього приводу, а також докази, які свідчать про те, що були створені умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Умовами застосування наслідків пропуску строку звернення до суду є насамперед його пропуск, а також відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів.
Водночас, визначаючи початок перебігу строку звернення до адміністративного суду, важливо встановити той момент, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення її прав.

Предметом оскарження у цій справі є наступні накази ГУ НП в Івано-Франківській обл., які прийняті стосовно позивача ОСОБА_1 :
№ 669 від 15.08.2022р. про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників ВП № 1 (м.Долина) Калуського РВП ГУ НП в Івано-Франківській обл. (в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності);
№ 349 о/с від 17.08.2022р. про звільнення позивача зі служби в поліції.
Згідно вказаних наказів позивача звільнено з 18.08.2022р. зі служби в поліції; будь-яких доводів щодо неознайомлення чи несвоєчасного ознайомлення із вказаними наказами позивач не наводив; дату звільнення (18.08.2022р.) не заперечував.

Відповідно до ч.4 ст.31 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затв. Законом України № 2337-VІІІ від 15.03.2018р., поліцейський має право оскаржити застосоване до нього дисциплінарне стягнення, звернувшись до адміністративного суду протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності.
У разі застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади, пониження у спеціальному званні на один ступінь або звільнення зі служби в поліції поліцейський має право оскаржити таке стягнення протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення.

Отже, із врахуванням приписів ч.3 ст.122 КАС України до розглядуваних правовідносин слід застосовувати спеціальний (скорочений) строк, який визначений ч.4 ст.31 Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Приписи ст.122 КАС України визначають відлік процесуального строку звернення до суду з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. 
Відтак, строк для оскарження позивачем наказів про звільнення та про зміну дати звільнення і його відлік розпочинається з дня, коли позивач дізнався чи мав дізнатися про наявність оскаржуваних наказів.

Зважаючи на встановлені судом обставини щодо дати ознайомлення позивача з оскаржуваними наказами та фактичного звільнення зі служби в поліції (18.08.2022р.), строк для їх оскарження сплив 03.09.2022р. (для скороченого строку) і 19.09.2022р. (для місячного строку).
Позовна заява ОСОБА_1 подана до суду 07.11.2022р., тобто позивач пропустив як п`ятнадцятиденний (ч.4 ст.31 Дисциплінарного статуту Національної поліції України), так місячний строк звернення до суду (ч.5 ст.122 КАС України).

У випадку, коли особа вважає, що її права при прийнятті на публічну службу, проходженні чи звільненні з публічної служби були порушені, вона має право звернутися до суду у більш стислі строки, ніж на загальних підставах. Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту у судовому порядку.
Відповідно до ч.1 ст.121 КАС суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Норми КАС не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

У заяві про поновлення строку звернення до суду позивач зазначав про те, що відсутність рішення суду по справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ознаками адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, перешкоджала своєчасному зверненню до суду. 
13.10.2022р. постановою Стрийського міськрайонного суду Львівської обл. у справі № 456/2220/22 провадження у справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. 
Тобто, за твердженням позивача, з цього дня він дізнався про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, що надає йому підстави для оскарження свого звільнення в місячний строк.

Водночас, відсутність розгляду та неприйняття рішення по справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ознаками адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, не можна вважати поважними причинами пропуску строку звернення до суду.
Відповідно до ч.2 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з ч.6 ст.78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду (ч.7 ст.78 КАС України).

З огляду на викладене, висновки та оцінки іншого суду щодо правомірності поведінки особи, її винуватості у вчиненні правопорушення тощо не позбавляють адміністративний суд, який розглядає по суті справу, предмет якої пов`язаний із відповідними діяннями цієї особи, права надати їм власну оцінку.
Висновки інших судів щодо правомірності чи протиправності дій особи, поведінка якої є предметом розгляду в адміністративній справі, не є обов`язковими для адміністративного суду, який таку справу розглядає.
Адміністративний суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно кваліфікувати поведінку особи і дійти власних висновків щодо правомірності такої поведінки з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.

Відтак аргументи позивача про поважність причин пропуску строку звернення до суду через відсутність розгляду та неприйняття рішення по справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ознаками адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, обґрунтовано не взяті до уваги судом першої інстанції.

Крім того, помилковими слід вважати твердження позивача про те, що саме з 13.10.2022р. він дізнався про порушення своїх прав та інтересів, оскільки із змісту постанови Стрийського міськрайонного суду Львівської обл. від 13.10.2022р. у справі № 456/2220/22 не убачається таких висновків. 

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановлено строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

Колегія суддів наголошує на тому, що строки пропуску звернення позивача з цією позовною заявою до суду є незначними, але навіть такі можуть бути поновленні лише при встановленні реальних та дійсних перешкод, за яких особа не мала можливості своєчасно звернутися до суду. Позивачу достеменно було відомо про його звільнення зі служби в поліції; об`єктивних та непереборних обставин, через які ОСОБА_1 своєчасно не звернувся до суду, у цій справі не встановлено. Зволікання позивачем з оскарженням наказів про звільнення зі служби та в подальшому підшуковування підстав для поновлення строку звернення до суду за встановлених у цій справі обставин не є виправданим.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду, причини його пропущення, наведені позивачем (його представником) у заяві про поновлення процесуального строку (строку звернення до суду) є неповажними, а тому в задоволенні заяви про поновлення строку звернення до суду слід відмовити, а позовну заяву в цій справі необхідно повернути на підставі ч.2 ст.123, п.9 ч.4 ст.169 КАС України.

Частиною другою ст.6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У низці рішень Європейського суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.
Так, у справі «Мушта проти України» (Заява № 8863/06) від 18.11.2010р. в пункті 32 Європейський суд з прав людини нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.
У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» зазначено, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (Ilhan v. Turkey № 22277/93).

Стосовно решти покликань апелянта колегія суддів виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені в апеляційній скарзі, були перевірені та проаналізовані апеляційним судом та їм було надано належну правову оцінку.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) ЄСПЛ вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи та обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин, норм матеріального та процесуального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Оцінюючи в сукупності вищезазначене, в суду першої інстанції були достатні і належні підстави для повернення позовної заяви в адміністративній справі № 300/4550/22 на підставі ч.2 ст.123, п.9 ч.4 ст.169 КАС України, а тому оскаржувана ухвала суду відповідає вимогам закону.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстави для скасування ухвали колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

За правилами ст.139 КАС України підстав для розподілу судових витрат у цій справі немає.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.ст.243, 311, 312, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

          Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.11.2022р. про повернення позовної заяви в адміністративній справі № 300/4550/22 - залишити без задоволення, а згадану ухвалу суду – без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Дата складання повного тексту судового рішення: 13.03.2023р.