ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"08" лютого 2023 р.           Справа№ 911/3223/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Шаптали  Є.Ю.
суддів:            Тищенко А.І. 
          Яковлєва М.Л. 

при секретарі                 Токаревій А.Г.
за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 08.02.2023.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційних скарг Київської обласної прокуратури та Фізичної особи підприємця Цуканової Ірини Миколаївни 
на рішення Господарського суду Київської області від 06.07.2022 у справі №911/3223/21 (суддя Бацуца В.М., повний текст рішення складено 03.08.2022)
за позовом Першого заступника керівника Білоцерківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації
до 1) Білоцерківської районної державної адміністрації
2) Фізичної особи підприємця Цуканової Ірини Миколаївни
за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Узинської міської ради
про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом визнання недійсним договору оренди водного об`єкту та земельної ділянки водного фонду і зобов`язання повернути земельну ділянку

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник керівника Білоцерківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся в Господарський суд Київської області із позовом до Білоцерківської районної державної адміністрації, Фізичної особи підприємця Цуканової Ірини Миколаївни про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду з кадастровим номером 3220484600:04:005:0006, шляхом: визнання недійсним договору оренди водного об`єкту та земельної ділянки водного фонду № 106 від 16.12.2011, укладеного між Білоцерківською районною державною адміністрацією та Фізичною особою-підприємцем Цукановою Іриною Миколаївною; зобов`язання Фізичної особи-підприємця Цуканової Ірини Миколаївни повернути на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації земельної ділянки водного фонду з кадастровим номером 3220484600:04:005:0006, площею 67, 4057 га.
Позовні вимоги обґрунтовані прокурором в інтересах позивача безпідставним створенням відповідачами перешкод у здійсненні позивачем права користування та розпоряджання спірною земельною ділянкою тим, що розпорядження № 869 від 15.11.2011 «Про затвердження технічної документації із землеустрою, що посвідчують право оренди на земельну ділянку водного фонду фізичній особі - підприємцю Цукановій Ірині Миколаївні для риборозведення в адміністративних межах Острійківської сільської ради Білоцерківського району Київської області» Білоцерківської районної державної адміністрації було прийнято, а на його підставі договір № 106 оренди водного об`єкту та земельної ділянки водного фонду від 16.12.2011 між Білоцерківською районною державною адміністрацією та Фізичною особою підприємцем Цукановою Іриною Миколаївною був укладений всупереч положенням  Цивільного кодексу України,  Земельного кодексу України,  Водного кодексу України, інших нормативно-правових актів - за відсутності відповідних правових підстав для їх прийняття та укладення, а також за відсутності відповідних повноважень.
Рішенням Господарського суду Київської області від 06.07.2022   відмовлено у задоволенні позову повністю. Судові витрати покладено на прокурора. 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходив з наступного:
-  станом на момент звернення (29.10.2021) прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації в Господарський суд Київської області із даним позовом у позивача Київської обласної державної адміністрації відсутнє було повноваження щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, а органом, що має повноваження щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, є Узинська міська рада;
- позивач - Київська обласна державна адміністрація не була фактичним володільцем спірної земельної ділянки як до та і станом на момент подачі прокурором в його інтересах до відповідачів даного негаторного позову і не є такою станом на момент розгляду справи, то відповідно неможливим у такому випадку є захист права власності на підставі та у відповідності до  ст. 391 Цивільного кодексу України, і відповідно задоволення позовних вимог прокурора в інтересах позивача не призведе до поновлення прав останнього, відновлення прав володіння, користування або розпорядження саме позивачем спірною земельною ділянкою;
- за висновком суду, позовні вимоги є такими, що не ґрунтуються на нормах законодавства України, а тому відсутні підстави для задоволення позову.
Крім того, додатковою підставою для відмови в позові суд зазначив те, що прокурор звернувся до суду із значним спливом трирічного строку позовної давності без поважних причин його пропущення з моменту порушення свого права.
Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Київська обласна прокуратури звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 06.07.2022 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов Першого заступника керівника Білоцерківської окружної прокуратури в інтересах держави       в особі       Київської обласної державної адміністрації до 1) Білоцерківської районної державної адміністрації, 2) Фізичної особи підприємця Цуканової Ірини Миколаївни, за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Узинської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом визнання недійсним договору оренди водного об`єкту та земельної ділянки водного фонду і зобов`язання повернути земельну ділянку. Судові витрати стягнути з відповідачів.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:
- судом не взято до уваги, що на момент звернення прокурора з позовом право комунальної власності на спірну земельну ділянку водного фонду за Узинською міською радою не зареєстровано, а тому орган місцевого самоврядування, на території якого знаходить така земельна ділянка, не має права розпоряджатись нею, а тому позов правомірно подано в інтересах Київської обласної державної адміністрації;
- оскільки судом встановлено, що земельна ділянка передана в оренду ФОП Цукановій І.М. з порушенням норм законодавства, то ефективним способом захисту порушеного права держави є саме вимога про повернення земельної ділянки, тобто негаторний позов;
- висновки суду про початок відліку строку позовної давності є неправильними;
- звернення прокурора з даним позовом спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні питання про повернення державі незаконно наданої в оренду земельної ділянки.
25.08.2022 безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 06.07.2022 у справі №911/3223/21.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.08.2022 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Яковлєв М.Л., Куксов В.В.
На час надходження апеляційної скарги матеріали справи №911/3223/21 на адресу Північного апеляційного господарського суду не надходили, у зв`язку з чим ухвалою від 29.08.2022 відкладено вирішення питання щодо апеляційної скарги Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 06.07.2022 у справі №911/3223/21 до надходження матеріалів справи на адресу Північного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду Київської області надіслати матеріали справи №911/3223/21 на адресу Північного апеляційного господарського суду.
01.09.2022 на через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від Київської обласної прокуратури надійшов лист та платіжне доручення №1445 від 23.08.2022.
14.09.2022 на через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від Київської обласної прокуратури надійшов лист та платіжне доручення №1445 від 23.08.2022.
15.09.2022 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №911/3223/21.
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/2796/22 від 20.09.2022, у зв`язку з перебуванням судді Куксова В.В. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 20.09.2022 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Яковлєв М.Л., Тищенко А.І. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.09.2022 апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 06.07.2022 у справі №911/3223/21   прийнято до свого провадження колегією суддів у визначеному складі. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 06.07.2022 у справі №911/3223/21. Розгляд апеляційної скарги призначено на 16.11.2022.
Крім того, не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Фізична особа підприємець Цуканова Ірина Миколаївна звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити мотивувальну частину рішення Господарського суду Київської області від 06.07.2022 року у справі №911/3223/21 в частині обставин, які викладені в апеляційній скарзі.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди відповідача з мотивувальною частиною рішення, зокрема того, що стосується висновків суду про те, що Білоцерківська районна державна адміністрація не мала повноважень передавати ФОП Цукановій І.М. спірну земельну ділянку в оренду для риборозведення, які скаржник вважає помилковими та безпідставними.
16.09.2022 безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Фізичної особи підприємця Цуканової Ірини Миколаївни на рішення Господарського суду Київської області від 06.07.2022 у справі №911/3223/21.
Відповідно до протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді доповідачу) (складу суду) від 16.09.2022 апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця Цуканової Ірини Миколаївни передано на розгляд колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Тищенко А.І., Куксов В.В.
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/2796/22 від 20.09.2022, у зв`язку з перебуванням судді Куксова В.В. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 20.09.2022 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Яковлєв М.Л., Тищенко А.І.  
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.09.2022 апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця Цуканової Ірини Миколаївни на рішення Господарського суду Київської області від 06.07.2022 у справі №911/3223/21 прийняти до свого провадження колегією суддів у визначеному складі. Поновлено Фізичної особі підприємцю Цуканової Ірині Миколаївні пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 06.07.2022 у справі №911/3223/21 та відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою. Прийнято до спільного розгляду апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця Цуканової Ірини Миколаївни з апеляційною скаргою Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 06.07.2022 у справі №911/3223/21. Розгляд апеляційної скарги призначено на 16.11.2022.
04.10.2022 до канцелярії суду від Білоцерківської окружної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу ФОП Цуканової І.М., у якому прокурор заперечує проти доводів апеляційної скарги відповідача-2, яку просить залишити без задоволення, зазначаючи, що суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що Білоцерківська районна державна адміністрація не мала права на розпорядження спірною земельною ділянкою та укладання спірного договору оренди.
12.10.2022 до канцелярії суду від Фізичної особи підприємця Цуканової Ірини Миколаївни надійшов відзив на апеляційну скаргу прокуратури, в якому відповідач-2 просить суд відмовити в її задоволенні, натомість апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця Цуканової Ірини Миколаївни задовольнити. Зокрема, відповідач-2 зазначає, що доводи апеляційної скарги прокурора є безпідставними, а суд першої інстанції за виключенням деяких висновків мотивувальної частини рішення (що оскаржується відповідачем-2) прийняв законне та обґрунтоване рішення. 
10.11.2022 до канцелярії суду від Білоцерківської районної державної адміністрація Київської області надійшов відзив на апеляційні скарги, у якому відповідач-1 погодився з доводами апеляційної скарги відповідача-2 щодо повноважень на розпорядження спірною земельною ділянкою; проти доводів апеляційної скарги прокурора заперечив. У зв`язку з цим, Білоцерківська районна державна адміністрація Київської області просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора та задовольнити апеляційну скаргу ФОП Цуканової  І.М.
14.11.2022 до канцелярії суду від Фізичної особи підприємця Цуканової Ірини Миколаївни надійшли письмові пояснення щодо поданих апеляційних скарг, в яких наголошує, що Білоцерківська РДА мала повноваження передавати відповідачеві-2 в оренду водний об`єкт разом із розташованою під ним земельною ділянкою.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.11.2022 відкладено розгляд справи за апеляційними скаргами Київської обласної прокуратури та Фізичної особи підприємця Цуканової Ірини Миколаївни на рішення Господарського суду Київської області від 06.07.2022 у справі №911/3223/21 на 14.12.2022.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.12.2022 відкладено розгляд справи за апеляційними скаргами Київської обласної прокуратури та Фізичної особи підприємця Цуканової Ірини Миколаївни на рішення Господарського суду Київської області від 06.07.2022 у справі №911/3223/21 на 08.02.2023.
В судове засідання 08.02.2023 з`явились прокурор, представники позивача та відповідача-2
Прокурор підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, а в задоволенні апеляційної скарги відповідача-2 відмовити.
У свою чергу, представник відповідача-2 підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, а в задоволенні апеляційної скарги прокуратури відмовити.
Представник відповідача-1 та третьої особи в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. 
Оскільки явка учасників апеляційного провадження в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, беручи до уваги строки розгляду апеляційної скарги, встановлені Господарським процесуальним кодексом України, суд апеляційної інстанції вбачає за можливе розглядати дану апеляційну скаргу за відсутності представників відповідача-1та  третьої особи за наявними у справі матеріалами.
Згідно з частиною першою  статті 270 Господарського процесуального кодексу України  у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5  ст. 269 Господарського процесуального кодексу України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, Рішенням № 869 від 15.11.2011 «Про затвердження технічної документації із землеустрою, що посвідчують право оренди на земельну ділянку водного фонду фізичній особі - підприємцю Цукановій Ірині Миколаївні для риборозведення в адміністративних межах Острійківської сільської ради Білоцерківського району Київської області» Білоцерківської районної державної адміністрації вирішено, у тому числі, затвердити технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку водного фонду фізичній особі - підприємцю Цукановій Ірині Миколаївні для риборозведення в адміністративних межах Острійківської сільської ради Білоцерківського району Київської області; надати в оренди земельну ділянку водного фонду фізичній особі - підприємцю Цукановій Ірині Миколаївні терміном на 43 роки загальною площею 67, 4057 га, з них: водне зеркало 54, 1106 га, відкритті заболоченні землі - 3, 4133 га, сіножаті - 9, 8818 га для риборозведення в адміністративних межах Острійківської сільської ради Білоцерківського району Київської області, тощо.
16.12.2011 між Білоцерківською районною державною адміністрацією та Фізичною особою підприємцем Цукановою Іриною Миколаївною було укладено договір № 106 оренди водного об`єкту та земельної ділянки водного фонду, згідно з умовами п. 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування окремий водний об`єкт та земельну ділянку водного фонду із всіма гідроспорудами загальною площею 67, 4057 га, з них: водне дзеркало 54, 1106 га, відкритті заболоченні землі - 3, 4133 га, сіножаті - 9, 8818 га для риборозведення в адміністративних межах Острійківської сільської ради Білоцерківського району Київської області.
Згідно з п. 2.1. договору орендна плата складається з плати за оренду земель водного фонду та плати за прибережну захисну смугу в загальній сумі 32    760, 00 грн в рік, що становить не менше 4 % від середньої нормативно-грошової оцінки ріллі по Київській області у 2011 році, з них: орендна плата на прибережну захисну смугу 21    840, 00 грн, орендна плата за водне дзеркало 10    920, 00 грн в рік, яка перераховується до відповідних бюджетів.
Відповідно до пунктів 3.1., 3.2. договору земельна ділянка водного фонду передається в оренду для риборозведення.
За змістом п. 3.2. договору умови експлуатації та використання об`єкта оренди здійснюється орендарем відповідно до ст. ст.  44,  47,  51,  77,  87,  88,  89,  95,  99 Водного кодексу України, ст. ст.  59,  60,  61,  99 Земельного кодексу України  та ст. ст. 9, 38, 40 Закону України «Про охорону навколишнього середовища».
Пунктом 6.1. договору передбачено, що договір укладено на 43 роки починаючи з дати його реєстрації.
16.12.2011 між Білоцерківською районною державною адміністрацією та Фізичною особою-підприємцем Цукановою Іриною Миколаївною було підписано акт прийому-передачі земельної ділянки водного фонду, згідно з яким орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку водного фонду загальною площею 67, 4057 га, в адміністративних межах Острійківської сільської ради Білоцерківського району Київської області терміном на 43 роки; земельна ділянка з розташованим на ній водним об`єктом загальною площею 67, 4057 га належить до державної власності.
23.03.2018 відповідним суб`єктом державної реєстрації на підставі договору оренди водного об`єкту та земельної ділянки водного фонду № 106 від 16.12.2011, укладеного між Білоцерківською районною державною адміністрацією та Фізичною особою-підприємцем Цукановою Іриною Миколаївною, було проведено державну реєстрацію за Фізичною особою-підприємцем Цукановою Іриною Миколаївною права оренди земельної ділянки водного фонду, кадастровий номер 3220484600:04:005:0006, загальною площею 67, 4057 га, з них: водне зеркало 54, 1106 га, відкритті заболоченні землі - 3, 4133 га, сіножаті - 9, 8818 га для риборозведення в адміністративних межах Острійківської сільської ради Білоцерківського району Київської області, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис № 25395929 від 19.03.2018 р.
Звернувшись з даним позовом, прокурор в інтересах позивача просить суд усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду з кадастровим номером 3220484600:04:005:0006, шляхом: визнання недійсним договору оренди водного об`єкту та земельної ділянки водного фонду № 106 від 16.12.2011, укладеного між Білоцерківською районною державною адміністрацією та Фізичною особою-підприємцем Цукановою Іриною Миколаївною; зобов`язання Фізичної особи-підприємця Цуканової Ірини Миколаївни повернути на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації земельної ділянки водного фонду з кадастровим номером 3220484600:04:005:0006, площею 67, 4057 га.
Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з чим погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Щодо заявлених позовних вимог.
За змістом   ст. 3 Водного кодексу України  (тут і надалі - в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) усі    води    (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. До водного фонду України належать: 1)    поверхневі води: природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки); штучні    водойми    (водосховища,    ставки) і канали; інші    водні об`єкти; 2)    підземні води    та джерела; 3)    внутрішні морські води    та    територіальне море.
Відповідно до статті 4 Водного кодексу України   до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями,    річками,    озерами,    водосховищами, іншими    водоймами,    болотами, а також    островами; прибережними захисними смугами    вздовж морів,    річок    та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також    землі, виділені під    смуги відведення    для них; береговими смугами водних шляхів.
Згідно з статтею 5 Водного кодексу України   до    водних об`єктів    загальнодержавного значення належать: 
1)    внутрішні морські води    та    територіальне море;
2)    підземні води, які є джерелом централізованого водопостачання;
3)    поверхневі води    (озера,    водосховища,    річки, канали), що знаходяться і використовуються на території більш як однієї області, а також їх притоки всіх порядків;
4)    водні об`єкти    в межах    територій природно-заповідного фонду    загальнодержавного значення, а також віднесені до    категорії лікувальних.
До водних об`єктів місцевого значення належать:
1)    поверхневі води, що знаходяться і використовуються в межах однієї області і які не віднесені до    водних об`єктів    загальнодержавного значення;
2)    підземні води, які не можуть бути джерелом централізованого водопостачання.
Статтею 6 цього кодексу передбачено, що   води    (водні об`єкти) є виключно власністю народу України і надаються тільки у користування.  Народ України    здійснює    право власності    на води (водні об`єкти) через Верховну Раду України, Верховну Раду Автономної Республіки Крим і    місцеві Ради. Окремі повноваження щодо розпорядження водами (водними об`єктами) можуть надаватися відповідним органам державної виконавчої влади    та Раді міністрів Автономної Республіки Крим.
Відповідно до  ст. 51 цього ж кодексу  (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) у користування на умовах    оренди    водні об`єкти (їх частини) місцевого значення    та    ставки, що знаходяться в басейнах    річок    загальнодержавного значення,    можуть надаватися    водокористувачам    лише для риборозведення, виробництва    сільськогосподарської    і промислової продукції, а також у лікувальних і оздоровчих цілях.
Передача орендарем права на оренду водного об`єкта (чи його частини) іншим суб`єктам господарювання забороняється.    
Орендодавцями    водних об`єктів (їх частин) місцевого значення    є    Рада міністрів Автономної Республіки Крим    і    обласні Ради.    
Окремі повноваження щодо надання    водних об`єктів    (їх частин) місцевого значення в користування    Рада міністрів Автономної Республіки Крим    та    обласні Ради    можуть передавати відповідним    органам виконавчої влади на місцях чи іншим державним органам.
Орендодавцями    водних об`єктів загальнодержавного значення    є Кабінет Міністрів України та    місцеві державні адміністрації.
Розподіл повноважень щодо передачі водних об`єктів загальнодержавного значення визначається Кабінетом Міністрів України відповідно до цього  Кодексу  та інших законів України.
Право    водокористування    на умовах оренди оформляється    договором, погодженим з державними органами охорони навколишнього природного середовища та водного господарства.
Умови, строки і збір за оренду    водних об`єктів    (їх частин) визначаються в договорі оренди за згодою сторін.
Водокористувачі, яким водний об`єкт (його частина) надано в оренду, можуть дозволити іншим водокористувачам здійснювати    спеціальне водокористування    в порядку, встановленому цим Кодексом.
Користування водними об`єктами (їх частинами) на умовах оренди здійснюється відповідно до вимог    водного законодавства    і регулюється цим Кодексом та іншими актами законодавства України.
Статтею 85 цього ж кодексу  (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) встановлено порядок надання    земель водного фонду    в користування та припинення права користування ними встановлюється    земельним законодавством.
У постійне користування землі водного фонду надаються водогосподарським спеціалізованим організаціям, іншим    підприємствам,    установам і організаціям, в яких створено спеціалізовані служби по догляду за    водними об`єктами,    прибережними захисними смугами,    смугами відведення,    береговими смугами водних шляхів,    гідротехнічними спорудами    та підтриманню їх у належному стані.
У тимчасове користування за погодженням з постійними користувачами    земельні ділянки    прибережних захисних смуг, смуг відведення та берегових смуг водних шляхів можуть надаватися    підприємствам,    установам, організаціям,    об`єднанням громадян,    релігійним організаціям,    громадянам України, іноземним юридичним та фізичним особам для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, а також для проведення науково-дослідних робіт.
Користування цими ділянками у зазначених цілях здійснюється з урахуванням вимог щодо охорони    річок    і    водойм    від забруднення,    засмічення    та замулення, а також з додержанням правил архітектури планування приміських зон та санітарних вимог у    порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч. 1, 2  ст. 18 Земельного кодексу України  (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.
Відповідно до ч. 1  ст. 19 цього ж кодексу  (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії:
а) землі сільськогосподарського призначення;
б) землі житлової та громадської забудови;
в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення;
г) землі оздоровчого призначення;
ґ) землі рекреаційного призначення;
д) землі історико-культурного призначення;
е) землі лісогосподарського призначення;
є) землі водного фонду;
ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
Частиною 1  ст. 58 цього ж кодексу  (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) встановлено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті:
а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами;
б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм;
в) гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них;
г) береговими смугами водних шляхів.
За змістом частини другої ст. 59 цього ж кодексу  (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) громадянам та    юридичним особам    за рішенням органів виконавчої влади або    органів місцевого самоврядування    можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні    водойми    (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх    земельних ділянках    можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми.
Частинами 4,5 ст. 59 цього ж кодексу  (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено, що громадянам та    юридичним особам    органами виконавчої влади або    органами місцевого самоврядування    із    земель водного фонду    можуть передаватися на умовах    оренди    земельні ділянки    прибережних захисних смуг,    смуг відведення    і    берегових смуг водних шляхів, а також озера,    водосховища, інші    водойми,    болота    та    острови    для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Використання земельних ділянок водного фонду    для    рибальства    здійснюється за згодою їх власників або за погодженням із землекористувачами.
Статтею 93 цього ж кодексу (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено, що право    оренди земельної ділянки    - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною    орендареві    для провадження    підприємницької    та іншої діяльності.
Земельні ділянки    можуть передаватися в    оренду    громадянам    та    юридичним особам    України,    іноземним громадянам    і    особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і    організаціям, а також іноземним державам.
Не підлягають передачі в оренду земельні ділянки, штучно створені у межах    прибережної захисної смуги    чи смуги відведення, на    землях лісогосподарського призначення    та    природно-заповідного фонду, що перебувають у прибережній захисній смузі водних об`єктів, або на земельних ділянках дна водних об`єктів.
Оренда земельної ділянки    може бути короткостроковою - не більше 5 років та довгостроковою - не більше 50 років.
Право оренди земельної ділянки може відчужуватися, у тому числі продаватися на земельних торгах, а також передаватися у    заставу,    спадщину, вноситися до    статутного капіталу    власником земельної ділянки - на строк до 50 років, крім випадків, визначених законом.
Орендована    земельна ділянка    або її частина може за згодою    орендодавця    передаватись    орендарем    у володіння та користування іншій особі (суборенда).
Орендодавцями    земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи.
Відносини, пов`язані з    орендою землі, регулюються    законом.
Згідно з  ст. 124 цього ж кодексу  (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) передача в    оренду земельних ділянок, що перебувають у    державній    або    комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування    згідно з їх повноваженнями, визначеними    статтею 122 цього Кодексу,    чи    договору купівлі-продажу    права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення    договору оренди земельної ділянки.
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою    статті 134 цього Кодексу.
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою    статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому    статтею 123 цього Кодексу.
Передача в    оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за    договором оренди    між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди.
Частинами 3, 4  ст. 122 цього ж кодексу  (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) встановлено, що районні державні адміністрації на їх території    передають    земельні ділянки із    земель державної власності    у власність або у користування    у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для:
а) сільськогосподарського використання;
б)    ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті;
в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів    територіальної громади    району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини шостої цієї статті, крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті.
Обласні державні адміністрації    передають    земельні ділянки    на їх території із    земель державної власності    у власність або у користування    у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті.
Згідно з ч. 12  Перехідних положень цього ж кодексу  (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.
Статтею 134 цього ж кодексу  (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено, що земельні ділянки державної    чи    комунальної власності    або права на них (оренда,    суперфіцій,    емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною другою вказаної статті передбачено випадки, у яких не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них, серед який зокрема встановлено: надання земельних ділянок в інших випадках, визначених законом. Відповідно до частини третьої зазначеної статті земельні торги не проводяться при наданні (передачі) земельних ділянок громадянам у випадках, передбачених    статтями  34,    36    та    121  цього  Кодексу, а також передачі земель загального користування садівницькому товариству та дачному    кооперативу.
Статтею 152 Земельного кодексу України  передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:
а) визнання прав;
б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;
в) визнання угоди недійсною;
г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;
ґ) відшкодування заподіяних збитків;
д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Частиною 1  ст. 215 Цивільного кодексу України  передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою  статті 203 цього Кодексу.
Згідно з  ст. 203 цього ж кодексу  зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Виходячи з наведеного та як вбачається з матеріалів справи, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що Білоцерківська районна державна адміністрація не мала права на розпорядження земельною ділянкою із земель державної власності, розташованої за межами населеного пункту, для таких потреб як ведення рибного господарства (рибогосподарських потреб), оскільки відповідно до ч. 3    ст. 122 Земельного кодексу України    (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) районні державні адміністрації на їх території    передають    земельні ділянки із    земель державної власності    у власність або у користування    у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для, зокрема ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті (п. б), з огляду на наступне.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, Білоцерківська районна державна адміністрація перебрала на себе повноваження Київської обласної державної адміністрації, тим самим ототожнивши два різних поняття «водне господарство» та «рибне господарство», визначення яких закріплені діючим законодавством.
Поняття «водне господарство» закріплено у Концепції розвитку водного господарства України, схваленої постановою ВРУ від 14.01.2000 року № 1390-XIV, а саме: водне господарство - галузь, завданням якої є забезпечення потреб населення і народного господарства у водних ресурсах, збереження, охорона та відтворення водного фонду, попередження шкідливої дії вод і ліквідація її наслідків.
Статтею 25 Закону України «Про тваринний світ» (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) встановлено, що добування риби та водних безхребетних вважається рибальством, а не водним господарством.
Отже, поняття водне господарство та рибне господарство не є тотожними, а тому надання земельної ділянки водного фонду, розташованої за межами населеного пункту, для рибогосподарських потреб, відповідно до    ст. 122 Земельного кодексу України  відноситься до повноважень обласної державної адміністрації.
Пунктом 1. Положення про Державне агентство водних ресурсів України, затвердженого    Указом Президента України від 13.04.2011 року № 453/2011  передбачено, що Держводагентство України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері розвитку водного господарства і меліорації земель, управління, використання та відтворення поверхневих водних ресурсів.
На підставі    наказу Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 р. № 548    було затверджено Класифікацію видів цільового призначення земель, котра наводить 12 видів цільового призначення земель водного фонду: 10.01 для експлуатації та догляду за водними об`єктами; 10.02 для облаштування та догляду за прибережними захисними смугами; 10.03 для експлуатації та догляду за смугами відведення; 10.04 для експлуатації та догляду за гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами і каналами; 10.05 для догляду за береговими смугами водних шляхів; 10.06 для сінокосіння;    10.07 для рибогосподарських потреб;  10.08 для культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей; 10.09 для проведення науково-дослідних робіт; 10.10 для будівництва та експлуатації гідротехнічних, гідрометричних та лінійних споруд; 10.11 для будівництва та експлуатації санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів у межах прибережних захисних смуг морів, морських заток і лиманів; 10.12 для цілей підрозділів 10.01 - 10.11 та для збереження та використання земель природно-заповідного фонду.
Слід наголосити, що ведення водного господарства - лише один з видів цільового призначення земель водного фонду, а тому передача земельних ділянок водного фонду для ведення водного господарства обмежується підрозділами 10.01-10.05 Класифікації. У свою чергу, виділення та передача земельної ділянки для рибогосподарських потреб (підрозділ 10.07) не є веденням водного господарства.
Відповідно до    ст.1 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів»    рибогосподарська діяльність - діяльність юридичних осіб і фізичних осіб - підприємців, пов`язана з вивченням водних біоресурсів, їх охороною, відтворенням, спеціальним використанням, переробкою, реалізацією тощо.
Отже, поняття водне господарство та рибне господарство не є тотожними.
Відтак, наведене свідчить про те, що на час прийняття рішення № 869 від 15.11.2011 «Про затвердження технічної документації із землеустрою, що посвідчують право оренди на земельну ділянку водного фонду фізичній особі - підприємцю Цукановій Ірині Миколаївні для риборозведення в адміністративних межах Острійківської сільської ради Білоцерківського району Київської області» Білоцерківської районної державної адміністрації та укладання між Білоцерківською районною державною адміністрацією та Фізичною особою підприємцем Цукановою Іриною Миколаївною договору № 106 оренди водного об`єкту та земельної ділянки водного фонду від 16.12.2011 у Білоцерківської районної державної адміністрації були відсутні повноваження для передачі спірної земельної ділянки для рибогосподарських потреб. 
Таким чином, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції в тому, що рішення № 869 від 15.11.2011 «Про затвердження технічної документації із землеустрою, що посвідчують право оренди на земельну ділянку водного фонду фізичній особі - підприємцю Цукановій Ірині Миколаївні для риборозведення в адміністративних межах Острійківської сільської ради Білоцерківського району Київської області» було прийнято Білоцерківською районною державною адміністрацією в інтересах відповідача-2 - фізичної особи - підприємця Цуканової Ірини Миколаївни щодо земельної ділянки водного фонду загальною площею 67, 4057 га, з них: водне дзеркало 54, 1106 га, відкритті заболоченні землі - 3, 4133 га, сіножаті - 9, 8818 га для риборозведення в адміністративних межах Острійківської сільської ради Білоцерківського району Київської області за відсутності відповідних повноважень для його прийняття. 
У зв`язку з цим, укладений на його підставі договір № 106 оренди водного об`єкту та земельної ділянки водного фонду від 16.12.2011 між Білоцерківською районною державною адміністрацією та Фізичною особою підприємцем Цукановою Іриною Миколаївною був укладений із порушенням положень  Цивільного кодексу України,  Земельного кодексу України,  Водного кодексу України, Закону України «Про оренду землі», та інших нормативно-правових актів України - за відсутності відповідних повноважень для його укладення.
Наведені висновки в процесі апеляційного перегляду оскаржуваного рішення апелянтом - Фізичною особою підприємцем Цукановою Іриною Миколаївною не спростовано, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача-2 та зміни мотивувальної частини такого рішення у вказаній частині. 
Щодо звернення прокурора в інтересах держави  в особі  Київської обласної державної адміністрації суд зазначає наступне.
Як було зазначено вище, 29.10.2021  Перший заступник керівника Білоцерківської окружної прокуратури звернувся в Господарський суд Київської області із даним позовом до Білоцерківської районної державної адміністрації, Фізичної особи підприємця Цуканової Ірини Миколаївни про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом визнання недійсним договору оренди водного об`єкту та земельної ділянки водного фонду і зобов`язання повернути земельну ділянку в інтересах держави  в особі  Київської обласної державної адміністрації. 
Тобто позивачем у даному спорі за вказаним позовом виступає саме Київська обласна державна адміністрація.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. У зв`язку з цим суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин, обставини щодо наявності у позивача відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем/відповідачами з урахуванням належності обраного способу судового захисту.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
При цьому, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Відповідно до положень пункту 24  Перехідних положень Земельного кодексу України, внесеними у відповідності до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» і які набрали чинності 27.05.2021 р., з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель:
а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук);
б) оборони;
в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення;
г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;
ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності;
д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності;
е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.
Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.
Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.
Рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади про викуп для суспільних потреб земельних ділянок приватної власності, прийняті до дня набрання чинності цим пунктом, є чинними, а заходи щодо відчуження таких земельних ділянок здійснюються органами, визначеними    статтями  8    і    9 Закону України «Про відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності».
Особи, які отримали дозволи на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, зазначені у підпункті «е» цього пункту, а також органи, що їх надали, зобов`язані повідомити про це протягом місяця відповідні сільські, селищні, міські ради з дня набрання чинності цим пунктом. До 1 січня 2023 року зазначені землі та земельні ділянки не можуть бути передані у власність та користування будь-яким іншим особам, крім тих, яким надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою (крім передачі їх для розміщення об`єктів, передбачених    статтею 15 Закону України «Про відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності»). У разі якщо до 1 січня 2023 року такі земельні ділянки не передані у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, такі земельні ділянки переходять у комунальну власність територіальної громади села, селища, міста, на території якої вони розташовані.
До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
З викладеного вбачається, що з дня набрання чинності  (27.05.2021)  положеннями пункту 24  Перехідних положень Земельного кодексу України, внесеними у відповідності до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», у позивача - Київської обласної державної адміністрації відсутнє повноваження щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, а тому суд першої інстанції правильно зазначив, що органом, що має повноваження щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, є Узинська міська рада, як представницький орган відповідної територіальної громади, на території якої знаходиться така земельна ділянка.
Крім того, щодо обраного способу захисту слід зазначити наступне.
Прокурор в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації  звернувся в Господарський суд Київської області із позовом до Білоцерківської районної державної адміністрації, Фізичної особи підприємця Цуканової Ірини Миколаївни  про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду  -  тобто саме із негаторним позовом.
Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України  власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм    майном. На зміст права власності не впливають    місце проживання    власника та місцезнаходження майна.
Статтею 386 Цивільного кодексу України   передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів    права власності.
Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Власник, права якого порушені, має право на    відшкодування завданої йому майнової    та    моральної шкоди.
Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України  власник має право витребувати своє    майно    від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Статтею 391 Цивільного кодексу України   визначено, що власник    майна    має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04.07.2018 р. у справі № 653/1096/16-ц зазначила, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. (п. 37). Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. (п. 38). Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду. (п. 39). Цивільне законодавство розрізняє право володіння як складову повноважень власника (частина перша    статті 317 ЦК України), як різновид речових прав на чуже майно (пункт 1 частини першої    статті 395 ЦК України) та як право, що виникає на договірних засадах, тобто договірне володіння. (п. 40). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). (п. 42). Враховуючи специфіку речей в обороті,    володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку. (п. 43). Відповідно до частини четвертої    статті 334 ЦК України    права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто, особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього повноваження власника, зокрема набуває і право володіння. (п. 44).
Як було встановлено судом вище, позивач - Київська обласна державна адміністрація не була фактичним володільцем спірної земельної ділянки як до, так і станом на момент подачі прокурором в його інтересах до відповідачів даного негаторного позову і не є такою станом на момент розгляду справи, що відповідно виключає, за висновком суду, можливість захисту прав власника на земельну ділянку шляхом пред`явлення негаторного позову.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог як таких, що не ґрунтуються на нормах законодавства України, виходячи з наступного:
- станом на момент звернення (29.10.2021) Першим заступником керівника Білоцерківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до суду з даним позовом у позивача Київської обласної державної адміністрації відсутнє було повноваження щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, а органом, що має повноваження щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, є Узинська міська рада, як представницький орган відповідної територіальної громади, на території якої знаходиться така земельна ділянка;
-  вказане свідчить про те, що позивач - Київська обласна державна адміністрація не була фактичним володільцем спірної земельної ділянки як до та і станом на момент подачі прокурором в його інтересах до відповідачів даного негаторного позову і не є такою станом на момент розгляду справи;
- у зв`язку з вказаним, не вбачається за можливе у такому випадку захист права власності на підставі та у відповідності до  ст. 391 Цивільного кодексу України, та як наслідок - задоволення позовних вимог прокурора в інтересах позивача не призведе до поновлення прав останнього, відновлення прав володіння, користування або розпорядження саме позивачем спірною земельною ділянкою.

Щодо строку позовної давності.
Строк, у межах якого пред`являється позов як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу)  Цивільним кодексом України  визначено як позовну давність (стаття 256 Цивільного кодексу України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України), перебіг якої, відповідно до частини 1  статті 261 Цивільного кодексу України  починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За змістом частини 1  статті 261 Цивільного кодексу України  для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Таким чином, протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом, а для визначення моменту виникнення права на позов важливою є також і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав (такий правовий висновок наведено, зокрема, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.04.2018 у справі № 902/538/14).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4  статті 267 Цивільного кодексу України).
При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
Перевіривши матеріали справи, суд зазначає, що позивач - Київська обласна державна адміністрація могла довідатись про обставини укладення між Білоцерківською районною державною адміністрацією та Фізичною особою-підприємцем Цукановою Іриною Миколаївною договору оренди водного об`єкту та земельної ділянки водного фонду № 106 від 16.12.2011 ще у 2013 -2015 роках при видачі її структурним підрозділом - Департаментом екології та природних ресурсів Київської обласної державної адміністрації дозволу на спеціальне водокористування № 32/17 від 25.07.2013, дозволу на спеціальне водокористування № 279/17 від 22.09.2015 та розгляді відповідних документів, у тому числі спірного договору оренди земельної ділянки, для їх видачі, та у лютому 2018 року за наслідками проведення 09.02.2018 відповідним суб`єктом державної реєстрації земельної ділянки водного фонду, кадастровий номер 3220484600:04:005:0006, загальною площею 67, 4057 га, для риборозведення в адміністративних межах Острійківської сільської ради Білоцерківського району Київської області, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис № 25395652 від 09.02.2018.
При цьому, з матеріалів справи вбачається, що прокурор звернувся до суду з даним позовом 29.10.2021.
Згідно ч.1     ст. 74 ГПК   України    кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та врахувавши доводи учасників справи, приходить до висновку, що як у процесі розгляду справи в суді першої інстанції, так і на стадії апеляційного перегляду оскаржуваного рішення прокурором та позивачем у відповідності ч. 1 ст.  74 Господарського процесуального кодексу України  не було надано суду належних та допустимих доказів, що б підтверджували переривання або зупинення перебігу позовної давності щодо вказаних його вимог до відповідачів.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини четверта та п`ята статті 267 Цивільного кодексу України).
Отже, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки прокурор в інтересах позивача звернувся до суду з даним позовом  29.10.2021, тобто із значним спливом трирічного строку позовної давності без наведення поважних причин його пропущення з урахуванням того, що позивач в силу своїх повноважень міг довідатись про порушення свого права та про особу, яка його порушила, та про обставини набуття у користування іншою особою спірної земельної ділянки, то позовні вимоги не підлягають задоволенню також з підстав пропуску строку позовної давності. 
За таких обставин, доводи апеляційної скарги прокурора не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення. 
Усі інші доводи та міркування скаржників судом апеляційної інстанції враховано, однак вони не спростовують наведених вище висновків суду та не можуть бути достатньою підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ґрунтуються на нормах чинного законодавства з урахуванням практики Верховного Суду. 
Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. 
Апеляційний господарський суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи учасників справи, дійшов висновку, що судом першої інстанції за результатами розгляду справи було прийнято законне та вмотивоване рішення на підставі належних та допустимих доказів, а скаржниками в поданих апеляційних скаргах вищенаведені висновки суду першої інстанції не спростовано. 
Отже, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду Київської області від 06.07.2022 у справі №911/3223/21.  
Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. 
За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. 
Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). 
Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду, наведені в оскаржуваному рішенні.
За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Київської області від 06.07.2022 у справі №911/3223/21 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.
З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційні скарги Київської обласної прокуратури та Фізичної особи підприємця Цуканової Ірини Миколаївни на рішення Господарського суду Київської області від 06.07.2022 у справі №911/3223/21 є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.
Судові витрати за розгляд апеляційних скарги у зв`язку з відмовою в їх задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянтів.
Крім того, оскільки ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.09.2022 дія оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2022 у справі №911/3223/21 була зупинена з огляду на приписи ч. 5 ст. 262 Господарського процесуального кодексу України та у зв`язку з прийняттям постанови за результатами його апеляційного перегляду, дія вказаного рішення підлягає поновленню.
Керуючись ст.ст. 129, 231, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Київської обласної прокуратури та Фізичної особи підприємця Цуканової Ірини Миколаївни - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Київської області від 06.07.2022 у справі №911/3223/21 - залишити без змін.
3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційних скарг покласти на апелянтів.
4. Матеріали справи № 911/3223/21 повернути до господарського суду першої інстанції.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

          Повний текст постанови складено та підписано 13.03.2023.

Головуючий суддя                                                            Є.Ю. Шаптала 

Судді                                                                                А.І. Тищенко

                                                                                М.Л. Яковлєв