ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року	Львів	Справа № 380/12388/22 пров. № А/857/16883/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача:                                                  Гінди О.М.,
суддів:                                                                      Ніколіна В.В., Пліша М.А.,  
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2022 року (головуючий суддя: Коморний О.І., місце ухвалення - м. Львів) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, -
встановив:
ОСОБА_1 , 08.09.2022 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 149 530 грн 59 коп середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не провів повний розрахунок із позивачем під час звільнення. Зазначає, що на виконання рішення суду відповідач нарахував позивачеві на картковий рахунок кошти, а отже відбувся остаточний розрахунок по належним йому виплатам, відтак у період з 17.12.2021 до 27.08.2022 існувала затримка в розрахунку, у зв`язку із звільненням. Вважає, що у позивача виникло право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2022 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не проведення повного розрахунку при звільненні з ОСОБА_1 .
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні в сумі 124746,44 грн та судовий збір в сумі 1247,46 грн.
В іншій частині позову відмовлено.
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що таке прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги апелянт покликається на те, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду, встановлений ч. 5 ст. 122 КАС України.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України та 17.12.2021 наказом командира № 278 звільнений з військової служби та виключений зі списків військової частини.
Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України 11.06.2022 виплатила позивачу компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 67164,98 грн та на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14.07.2022 у справі № 380/7268/22 відповідачем 27.08.2022 виплачено індексацію грошового забезпечення в сумі 82345,83 грн, що підтверджується випискою з банку про надходження коштів.
Позивач, вважаючи, що відповідач протиправно несвоєчасно провів розрахунок при звільненні, звернувся до суду з цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки при звільненні позивачу не були виплачені всі належні суми в день звільнення, а тому має право на стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні в сумі 124746,44 грн.
Так, згідно зі ст. 116 КЗпП України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
Стаття 117 КЗпП України передбачає, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Проаналізувавши вищенаведені норми, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Також, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати грошового забезпечення, не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані КЗпП України.
З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, зокрема, його стаття 117, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, до спірних правовідносин необхідно застосовувати приписи КЗпП України.
Крім цього, суд апеляційної інстанції зауважує, що незважаючи на те, що грошова індексація грошового забезпечення військовослужбовців та компенсація за неотримане речове майно, не входить до складу грошового забезпечення, проте, передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретних видів виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.
Отже, індексація грошового забезпечення військовослужбовців та компенсація за неотримане речове майно має бути виплачена не пізніше дня звільнення зі служби. Непроведення з вини відповідача цих виплат у день звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналогічна правова позиція у подібних спірних правовідносинах викладена Верховним Судом у постановах від 13 лютого 2020 року справа № 809/698/16, від 09 липня 2020 року справа № 320/6659/18.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , згідно наказу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України № 278 від 17.12.2021, звільнено з військової служби та виключено зі списків військової частини.
Відповідачем, 18.05.2022 нараховано та виплачено компенсацію за неотримане речове майно у розмірі 67164,98 грн та індексацію грошового забезпечення у розмірі 82345,83 грн 27.08.2022, що відповідачем не заперечується.
Отже, оскільки повний розрахунок з позивачем проведено 27.08.2022, а не у день його звільнення з військової служби, а тому ОСОБА_1 , відповідно до статті 117 КЗпП України, має право на виплату середнього заробітку за період затримки повного розрахунку.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Крім цього, закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат у день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, у постановах Верховного Суду від 30 листопада 2020 року справа № 480/3105/19 та від 28 січня 2021 року у справі № 580/2427/19.
Так, за встановлених обставин цієї справи, суд апеляційної інстанції вважає, що при вирішенні питання про стягнення суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, необхідно врахувати такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, принцип співмірності з врахуванням розміру заборгованості.
Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що при визначенні середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, такий розраховується шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді, виходячи з наступного.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.
Нормами абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100 визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.
Згідно з пунктом 5 розділу ІV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.
Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100).
Середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата (п. 7 Наказ Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам»).
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що згідно архівної відомості про нараховане та виплачене грошове забезпечення ОСОБА_1 за 2021 рік, розмір належних позивачу при звільненні виплат склав 183979,30 гривень. 
Однак, під належними звільненому працівникові сумами, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення. Позивачу із затримкою (до 27.08.2022) виплачено індексацію грошового забезпечення (82345,83 грн) та компенсацію за неотримане речове майно (67164,98 грн) в загальній сумі 149510,81 грн.
Тобто, на дату звільнення позивача зі служби, йому повинно було виплачено загальну суму в розмірі 333490,11 грн (183979,30 грн + 149510,81 грн). У відсотковому співвідношенні сума не виплаченої індексації грошового забезпечення та компенсації за неотримане речове майно по відношенню до загальної суми на яку позивач мав право, на момент звільнення становить, - 44,8% (149510,81 грн / 333490,11 грн).
Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно архівної відомості про нараховане та виплачене грошове забезпечення ОСОБА_1 за 2021 рік, його грошове забезпечення за два останні місяці перед звільненням (жовтень-листопад 2021 року, 61 робочий день) становить 41811,02 грн, тобто середньоденний розмір грошового забезпечення позивача становить 685,43 грн (41811,02 грн / 61 дні).
Період затримки фактичного розрахунку становить 252 дні (17.12.2021 по 27.08.2022)
Отже, сума середнього грошового забезпечення становить 172728,36 грн (685,43 грн х 252 днів).
Враховуючи вищенаведене, оскільки розмір простроченої заборгованості за період затримки на 252 календарних днів складає 44,8 % від загального обсягу належного розрахунку при звільненні, то середній заробіток за час такої затримки підлягає стягненню в сумі пропорційній відсотковому значенню розміру простроченої заборгованості, в розмірі 77382,31 грн (172728,36 грн * 44,8 %).
Разом з тим, на переконання суду апеляційної інстанції, визначаючи розмір спірного середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні та час затримки розрахунку, слід враховувати дату звернення позивача (травень 2022 року) до суду з позовом про зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року з врахуванням січня 2008 року, як базового місяця (справа № 380/7268/22).
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що триваюча пасивна поведінка позивача з урахуванням наявної можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів, вказує на те, що останній без зволікань та протягом розумного строку не вчинив активних дій щодо звернення до суду з позовом про зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення. Оскільки, ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення з 17.12.2021, а з позовом про виплату індексації позивач звернувся у травні 2022 року.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в межах спірних правовідносин, враховуючи створення позивачем умов для збільшення періоду спірної компенсації, про що вказують наведені вище періоди між виключенням зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та зверненням до суду щодо зобов`язання виплати індексації, загальна сума середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні на користь позивача повинна становити 7738,23 грн.
Щодо покликання апелянта на пропуск строку звернення до суду позивачем, то суд апеляційної інстанції вважає такі безпідставними, оскільки повний розрахунок з ОСОБА_1 здійснено 27.08.2022, а з позовом звернувся 08.09.2022, тобто в межах місячного строку передбаченого ч. 5 ст. 122 КАС України. 
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та не правильно застосував норми матеріального права, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та прийняття нової постанови про часткове задоволення позову.
Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати стягуються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, враховуючи часткове задоволення позовних вимог на суму 7738,23 грн, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, належить стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір у сумі 77,38 грн грн за вимогу майнового характеру.
Керуючись ст. ст.  311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд – 
постановив:
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2022 року у справі № 380/12388/22 скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України (код ЄДРПОУ - НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_3 ) середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні в сумі 7738 грн 23 ком (сім тисяч сімсот тридцять вісім гривень двадцять три копійки).
У задоволені решти позову відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_3 ) з Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України (код ЄДРПОУ - НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань, судовий збір в сумі 77,38  грн (сімдесят сім гривень тридцять вісім копійок).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	В. В. Ніколін 	
 	 	М. А. Пліш