Дата документу 24.01.2023 Справа № 337/1750/22

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 337/1750/22 Головуючий у І інстанції: Сидорова М.В.
Провадження № 22-ц/807/309/23                                 Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
24 січня 2023 року         м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого:         Полякова О.З.,
суддів: Кухаря С.В.,
        Крилової О.В.
при секретарі: Бєловій А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про скасування заборгованості зі сплати аліментів на утримання дитини,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Шевченківський ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про скасування заборгованості зі сплати аліментів на утримання дитини.
В обґрунтування позову зазначав, що в провадженні Шевченківського ВДВС у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (далі - Шевченківський ВДВС у м. Запоріжжі) перебуває виконавче провадження № 64356827 з примусового виконання судового наказу №337/5795/20, який видано 25 січня 2021 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29 грудня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2020 року було визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 разом з батьком – ОСОБА_1 , а з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуті аліменти на утримання дитини та на утримання батька. Постановою Запорізького апеляційного суду від 23 грудня 2020 року вказане рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя скасовано, задоволено первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання доньки з матір`ю, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання доньки з батьком, стягнення аліментів та коштів на утримання відмовлено. При цьому, донька сторін фактично безперервно з місячного віку, тобто з 05 лютого 2019 року до часу подання позову проживає з батьком – ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Дитина не знає матері, спроба насильницької передачі дитини матері негативно вплинула на стан здоров`я дитини. На думку позивача, відповідач систематично злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, дитині нічого не передавала, має ознаки психічних розладів здоров`я, проявляє спонтанну агресію щодо дитини, веде асоціальний, особливий спосіб життя, вживає заборонені речовини, грабує власну дитину, відбираючи у неї фінансові кошти у вигляді аліментів нібито на потреби дитини, з якою не проживає та ніколи не проживала, що вочевидь не відповідає інтересам дитини. Враховуючи, що аліменти є власністю дитини, стягуються з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя, проте фактично стягуються з батька, з яким проживає дитина, позивач вимушений звернутись до суду з вказаним позовом. Також зазначав, що в інтересах доньки, починаючи з серпня 2021 року, позивач вирішив припинити процес сплати аліментів на користь відповідача. Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам від 15 червня 2022 року, станом на травень 2022 року така заборгованість складає 40677,16 грн. Передача вказаних коштів ОСОБА_2 , яка не працює та не має доходів, проте має кредитну заборгованість, на думку позивача, не відповідає інтересам дитини та є неприпустимим.
Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_1 просив повністю звільнити його від нарахованої заборгованості зі сплати аліментів, яка буде існувати на час набрання судовим рішенням законної сили, а станом на травень 2022 року складала 40677,16 грн.
Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 вересня 2022 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував положення ст. 197 СК України, не звернув уваги на те, що практика застосування цієї статті залежить від обставин кожної конкретної справи. Посилаючись на висновок, викладений у постанові ВС від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21, провадження № 61-3738св22, ОСОБА_1 зазначає, що стягнення з нього аліментів на утримання дитини, яка проживає з ним та перебуває на його утриманні суперечить положенням ст. 181 СК України та не відповідає інтересам дитини.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_2  заперечує проти її доводів, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, просить залишити скаргу без задоволення, рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 вересня 2022 року залишити без змін.
У відзиві на апеляційну скаргу Шевченківський ВДВС у м. Запоріжжі зазначає, що боржник ухиляється від виконання рішення суду про стягнення з нього аліментів, на численні виклики державного виконавця до відділу не з`являється, письмових пояснень жодного разу не надав. Під час виходу державного виконавця за адресою проживання боржника, перевірити його майновий стан не вдалося, як і встановити факт проживання дитини – ОСОБА_3  разом з батьком, оскільки двері ніхто не відчинив. Державний виконавець просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 вересня 2022 року залишити без змін, розглянути справу за відсутності представника Відділу.
У судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (т.2, а.с. 82). 
24 січня 2023 року до апеляційного суду надійшла заява представника – адвоката Трачук Н.І. про розгляд справи за її відсутності.
ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (т.2, а.с. 74), направила до суду свого представника - адвоката Щасливого О.Р., який заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 вересня 2022 року залишити без змін.
Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з огляду на таке. 
Судове рішення, згідно зі ст. 263 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість зі сплати аліментів виникла саме з вини позивача ОСОБА_1 , оскільки він, достовірно знаючи про наявність судового рішення про визначення місця проживання малолітньої доньки разом з матір`ю - ОСОБА_2 , а також про наявність судового наказу про стягнення з нього на утримання дитини аліментів на користь матері дитини, не сплачував аліменти в необхідному розмірі, чим допустив утворення заборгованості зі сплати аліментів, при цьому доказів на підтвердження неможливості сплачувати аліменти, зокрема, доказів, що заборгованість по аліментам виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення, позивач суду не надав.
Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно з ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Згідно з ч. 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно з ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ч. 2 ст. 197 СК України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
Відповідно до ч.4 ст.273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розмірі платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Так, суд першої інстанції встановив, підтверджено матеріалами справи, що сторони - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 25 квітня 2019 року (а.с.10).
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі не перебували.
У червні 2019 року ОСОБА_2  звернулась до Шевченківського районного суду міста Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, про визначення місця проживання дитини з нею.
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до цього ж суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору: районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, районна адміністрація Запорізької міської ради по Хортицькому району, про визначення місця проживання дитини з ним, стягнення з ОСОБА_2 аліментів та коштів на утримання дитини та батька.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 10 вересня 2020 року у справі №336/3744/19 позовні вимоги ОСОБА_2 залишено без задоволення, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено. 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 23 грудня 2020 року у справі № 336/3744/19, з урахуванням ухвал від 21 січня 2021 року про виправлення описок, скасовано рішення Шевченкіського районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2020 року та задоволено позов ОСОБА_2 , визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір`ю - ОСОБА_2 за місцем її проживання. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів відмовлено (а.с. 148-154).
При ухваленні вищезазначеного судового рішення апеляційний суд встановив, що ОСОБА_2 згоди на постійне проживання дочки з ОСОБА_1 не надавала, ОСОБА_1 самоправно змінив місце проживання малолітньої дитини та перешкоджає матері у спілкуванні з малолітньою дочкою.
Також суд апеляційної інстанції встановив, що  ОСОБА_2  вживала заходи щодо повернення дитини, зокрема, зверталась до органу опіки і піклування та прокуратури Запорізької області з повідомленням про викрадення її малолітньої дочки  ОСОБА_1 , зверталась до районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району та до громадської організації «Взаємодія» з приводу перешкоджання їй у вихованні дитини та відібрання дитини всупереч її волі.
Встановивши зазначене, а також те, що матеріали справи не містять доказів неналежного виконання ОСОБА_2 батьківських обов`язків відносно малолітньої дочки, апеляційний суд дійшов висновку, що з метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав і законних інтересів, найкращим інтересам дитини буде відповідати визначення місця проживання дитини разом із матір`ю.
Постанова суду апеляційної інстанції набрала законної сили 23 грудня 2020 року, залишена без змін постановою Верховного Суду від 03 листопада 2021 року (а.с. 155-168) тому в силу вимог ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені апеляційним судом, не підлягають доказуванню іншими належними та допустимими доказами при розгляді цієї справи.
Також суд першої інстанції встановив, що 25 січня 2021 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя видав судовий наказ у справі №337/5795/20, провадження №2-н/337/68/2021, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня подання заяви до суду – 29 грудня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 62-63). 
02 лютого 2021 року ОСОБА_2 звернулась до Шевченківського ВДВС у м. Запоріжжі з заявою про примусове виконання вказаного судового наказу (а.с. 60).
Постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Запоріжжі Кононенко Ю.Ю. від 04 лютого 2021 року відкрито виконавче провадження ВП №64356827 з примусового виконання судового наказу, виданого Хортицьким районним судом м.Запоріжжя № 337/5795/20 (а.с. 64-65).
У межах виконавчого провадження ВП №64356827, постановами державного виконавця від 04 лютого 2021 року, від 14 грудня 2021 року та від 24 січня 2022 року накладено арешт на кошти боржника ОСОБА_1 (а.с. 66-69). Крім того, постановами державного виконавця від 14 грудня 2021 року встановлені тимчасові обмеження боржника ОСОБА_1 : у праві виїзду за межі України (а.с.72-73), у праві полювання (а.с.74-75), у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії (а.с.76-77), у праві керування транспортними засобами (а.с.78-79) – до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.
15 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Хортицького районного суду міста Запоріжжя із заявою про скасування за нововиявленими обставинами судового наказу у справі № 337/5795/20, виданого Хортицьким районним судом міста Запоріжжя 25 січня 2021 року про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазначивши, зокрема, що малолітня ОСОБА_3 проживає з батьком та перебуває на його утриманні, він знаходиться в декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення дитиною трьох років, між батьками триває судовий спір щодо місця проживання дитини. 
Ухвалою Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 20 липня 2021 року, залишеною без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 30 листопада 2021 року (а.с. 12-16), у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу від 25 січня 2021 року у справі № 337/5795/20, провадження № 2-н/337/68/2021 - відмовлено.
Вказані судові рішення мотивовано тим, що обставини, на які посилається заявник, не є нововиявленими. Судовим рішенням, яке набрало законної сили, місце проживання малолітньої доньки визначено з матір`ю, а отже відсутні підстави для перегляду судового наказу.
Відповідно до розрахунку державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Запоріжжі від 15 червня 2022 року, станом на 31 травня 2022 року борг ОСОБА_1 зі сплати аліментів становить 40677,16 грн. (а.с. 81).
Згідно з розрахунком державного виконавця Шевченківського ВДВС у м.Запоріжжі від 04 липня 2022 року, станом на 30 червня 2022 року борг ОСОБА_1 зі сплати аліментів – 44304,66 грн. (а.с. 90).
Із вказаних розрахунків зокрема вбачається, що боржник ОСОБА_1 здійснював сплату аліментів на користь ОСОБА_2 , проте нерегулярно та не в повному обсязі. Повністю припинив сплачувати аліменти з серпня 2021 року.
Також суд першої інстанції встановив, що малолітня донька сторін - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 06 січня 2021 року зареєстрована за адресою місця проживання матері – ОСОБА_2 : АДРЕСА_2 (а.с.51, 169), проте проживає разом із позивачем  ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.17-25). 
Крім того, згідно з повідомленням ВП №3 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області від 09 березня 2021 року №15а.з/48/01/05-2021, ОСОБА_2 неодноразово, у тому числі, 24 грудня 2020 року, 25 грудня 2020 року, 07 січня 2021 року, 17 січня 2021 року, 24 січня 2021 року, 05 лютого 2021 року, 07 лютого 2021 року, 27 лютого 2021 року зверталась до служби «102» із заявами щодо неможливості забрати дитину ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , у батька дитини, оскільки він не віддає дитину та не виконує рішення суду (а.с. 42-44).
31 грудня 2021 року за заявою ОСОБА_2 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021082080001903 внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України (невиконання судового рішення) та розпочато досудове розслідування на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2021 року у справі № 336/10695/21, провадження № 1-кс/1061/2021 (а.с.171).
Згідно з наданими ОСОБА_2 копіями товарних чеків та квитанцій під час розгляду справи, суд першої інстанції встановив, що протягом березня - червня 2021 року вона придбала певний дитячий одяг, іграшки, продукти харчування, а відповідно до акту обстеження умов проживання ОСОБА_2 , у неї в помешканні є дитяче ліжко, постільна білизна, дитячий одяг та взуття, іграшки, засоби особистої гігієни тощо (а.с.181-192).
16 грудня 2021 року ОСОБА_2 підписала декларацією №0001-0КМТ-РКАО про вибір лікаря, для надання первинної медичної допомоги ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.170).
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно врахував, що практика застосування ст. 197 СК України залежить від обставин кожної конкретної справи, з огляду на те, що «обставина, яка має істотне значення» у розумінні ч. 2 ст. 197 СК України, у кожному випадку має індивідуальний характер, а питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.
Обставиною, яка має істотне значення для звільнення від сплати заборгованості зі сплати аліментів, на думку скаржника, є перебування на його утриманні та фактичне проживання дитини з батьком, як особою, яка зобов`язана сплачувати аліменти на утримання цієї ж дитини на користь особи, з якою дитина на час ухвалення судового рішення про стягнення аліментів та на даний час не проживала та не проживає.
Проте колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції у тому, що така обставина у цій конкретній справі не є достатньою підставою для задоволення позову ОСОБА_1 .
Колегія суддів зауважує, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно з п. 9 ч.2 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість рішень суду.
Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковими до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а тому повинно відповідати вимогам, вміщеним у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення у справі «Бурдов проти Росії» від 07 травня 2002 року).
Згідно з ч.1, ч.2 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. 
Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів наголошує на тому, що на теперішній час постанова Запорізького апеляційного суду від 23 грудня 2020 року у справі №336/3744/19, якою визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_2 , всупереч вимог закону,  ОСОБА_1 не виконана. 
Доводи скаржника щодо неврахування судом першої інстанції висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц, не заслуговують на увагу, оскільки у зазначеній постанові встановлені судом фактичні обставини є різними у порівнянні із даною справою. 
При цьому апеляційний суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 жовтня 2021 року у справі справа № 761/43002/19, провадження № 61-6485св21, у якій зазначено, що під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Категорія «подібні правовідносини» може означати як такі правовідносини, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і такі, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. При визначенні справ із подібними правовідносинами враховується предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені судами фактичні обставини справи, однакове правове регулювання спірних правовідносин.
Так, у постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року зазначено, що враховуючи відсутність визначеного місця проживання дитини за законом або за рішенням суду (спір про визначення місця проживання дитини перебував на розгляді в суді), суди передчасно відмовили у задоволенні вимог позивача про припинення стягнення аліментів, мотивуючи своє рішення тим, що батько змінив місце проживання дитини без згоди матері та не виконує рішення органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини. 
У цій конкретній справі місце проживання дитини визначено за рішенням суду разом з матір`ю – ОСОБА_2 , воно підлягає обов`язковому виконанню. Проте, ОСОБА_1 , всупереч вимогам закону, вказане судове рішення не виконує, дитину матері не віддає.
Враховуючи вищевикладене, доводи скаржника щодо проживання малолітньої ОСОБА_3 разом з батьком, що на його думку, є підставою для звільнення його від сплати заборгованості зі сплати аліментів у розумінні ч.2 ст.197 СК України, не знайшли свого підтвердження, адже дитина залишається проживати з батьком всупереч рішенням судів апеляційної та касаційної інстанцій, а також волі самої матері.
При цьому апеляційний суд наголошує на тому, що позивач безпідставно та незаконно утримує дитину за місцем свого проживання, перешкоджаючи матері у спілкуванні з донькою.
Також матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження доводів скаржника про те, що відповідач має ознаки психічних розладів здоров`я, проявляє агресію до дитини, веде асоціальний спосіб життя, вживає заборонені речовини.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що заборгованість зі сплати аліментів виникла саме з вини скаржника, оскільки він, достовірно знаючи про наявність судового рішення про визначення місця проживання малолітньої доньки разом з матір`ю - ОСОБА_2 , про наявність судового наказу про стягнення з нього на утримання дитини аліментів на користь матері дитини, не сплачував аліменти в необхідному розмірі, чим допустив утворення заборгованості по аліментам, адже належних доказів на підтвердження неможливості сплачувати аліменти, зокрема, доказів того, що заборгованість зі сплати аліментів виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.
Апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України",  № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції. 
З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 вересня 2022 року у цій справі – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 02 лютого 2023 року.

Головуючий:

Судді: