ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/450/22  Номер провадження 22-ц/814/263/23	Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н.Л.  Доповідач ап. інст. Панченко О. О.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Панченка О.О.,
суддів Абрамова П.С., Пікуля В.П.
при секретарі Філоненко О.В.
за участю позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні, у залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 травня 2022 року, ухваленого у складі головуючого судді Яковенко Н.Л., повний текст судового рішення складено – 20.05.2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Руденко Наталія Юріївна про визнання недійсним договору міни, -
В С Т А Н О В И В :

Зміст позовних вимог
У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Руденко Наталія Юріївна про визнання недійсним договору міни.
Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 10.01.2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 29.12.2017 року.
ОСОБА_1 зазначає, що 04.10.2006 року придбала квартиру АДРЕСА_1 .
01.12.2017 року сторони уклали договір міни, відповідно до якого позивач передала у власність відповідачу квартиру АДРЕСА_1 , а відповідач передав позивачу право власності на частину автомобіля марки Шкода Фабіа, д.н.з. НОМЕР_1 . ОСОБА_1 зазначає, що договір міни укладений під впливом обману з боку відповідача та третьої особи, на вкрай невигідних умовах, нею неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, а тому просила визнати недійсним договір міни, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Руденко Н.Ю. 01.12.2017 року.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18 травня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору міни – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати з оплати правової допомоги в розмірі 8 000 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що доказів на підтвердження тієї обставини, що договір міни вчинено під впливом обману, позивачем суду надано не було, натомість при укладенні договору міни від 01.12.2017 року його сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_3 дійшли згоди щодо предмета договору, а також щодо визначення розміру доплати за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Підписуючи договір ОСОБА_1 підтвердила відсутність обставин, що примусили б її укласти договір на невигідних умовах (п.11 договору). Укладаючи договір, ОСОБА_1 підтвердила, що вона отримала від нотаріуса всі роз`яснення стосовно укладеного договору і ніяких зауважень, доповнень до нього не має. Твердження про те, що нотаріусом не були встановлені дійсні наміри кожного з учасників правочину, не підтверджено доказами.
Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги
Не погодившись із таким вирішенням спору, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення Київського районного суду м. Полтави від 18.05.2022 року ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд не в повній мірі з`ясував усі фактичні обставини справи не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому розгляду. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно ст. 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» - Замовниками оцінки майна можуть бути особи, яким зазначене майно належить на законних підставах або у яких майно перебуває на законних підставах, а також ті, які замовляють оцінку майна за дорученням зазначених осіб. Отже, виконання Звіту по заяві особи, яка не є власником майна або без доручення його власника на проведення оцінки не відповідає вимогам ст. 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».
Відповідно до Висновку експерта № 300, наданого за результатами проведеної судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 30.11.2020 року, по постановленому питанню: «Чи відповідає звіт про оцінку майна № DP- 16717-2231 ТОВ «Консультаційно-оціночна компанія «ДИСКОНТ», вимогам законодавства? - «Звіт про оцінку майна РР-16717-2231виконаний ТОВ «Консультаційно-оціночна компанія «ДИСКОНТ» не в повній мірі відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, методології, методам, оціночним процедурам і мистить значні недоліки, що вплинули на достовірність оцінки)», (стор. 14 Висновку).
В п. 4 оспорюваного договоруміни зазначено, що «...Оціночна вартість Квартири згідно зі звітом про оцінку майна (ідентифікатор за базою ФДМУ 2369293 01112017ОР- 16717-2231, складеним ТОВ «Консультаційно-оціночна компанія «ДИСКОНТ», становить 410 810,00 (чотириста десять тисяч вісімсот десять) гри.», яка значно занижена порівняно із сумою ринкової вартості спірної квартири - 697 980 (шістсот дев`яносто сім тисяч дев`ятсот вісімдесят грн.), відповідно до висновку експерта №1670/1671 від 29.11.2019 р. Фактично суд першої інстанції при розгляді справи по суті та ухваленні рішення не дослідив та не врахував висновки цієї експертизи. У судовому рішенні навіть немає будь - якої згадки про проведену експертизу, суд не зазначив своє відношення до експертизи, її висновки судом першої інстанції взагалі залишено без будь-якої юридичної оцінки. Відповідач по справі та його представник взагалі не заперечували проти цієї експертизи.
При укладенні договору ОСОБА_4 розраховувала на те, що укладенням договору не будуть порушені її права стосовно того що вона залишиться бути власником своєї квартири після передачі її для пожиттєвого проживання відповідача . Їй було нав`язано цілеспрямовано що вона повинна підписати договір про проживання гр. ОСОБА_5 в її квартирі за мінімальну компенсацію 14 000 (чотирнадцяти тисяч) доларів США за курсом НБУ. а власником якої залишається вона. Про це свідчить як доказ п.9 Договору «Згідно зі ст.. 182, 334 ЦК України, право власності на майно за цим договором виникає у Сторони-2 з моменту державної реєстрації» Сторона -2 відповідно до Договору ОСОБА_6 . Таким чином відповідно до угоди власником квартири залишається ОСОБА_4 , тому і підписала цей договір. Відповідно до п.2 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.» відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.
Особа яка здійснювала Державну реєстрацію грубо порушила вимоги ст. 18,20,22, 24,27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.». Стосовно процедури порядку проведення Державної реєстрації (не перевірила підставу для її проведення). Документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.» Відповідно до вимог ст. 24 зазначеного Закону у особи яка здійснювала реєстрацію були всі підстави щоб відмовити гр. ОСОБА_3 в державній реєстрації прав. 
Згідно п.2 листа Фонду Державного майна України від 16.08.2019 року №10-58-14933 Законодавством з оцінки не передбачено проведення оцінки у випадках, якщо замовником є особа з вадами зору. Доступ до об`єкту здійснюється тільки за дорученням особи с вадами зору. Доручення Відповідач нікому не надавав, не мав права надавати бо він не був власником квартири. ОСОБА_4 доручення не надавала.
Проведена судова будівельно-технічна та оціночно-будівельна експертизи, підтвердили що ринкова вартість об`єкту нерухомого майна була на момент вчинення цього договору інша, значно більша та складає не 410 810,00грн., а 697 980,00грн.
Згідно з пунктом 6 Глави 9 Порядку - якщо особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальних дій, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка але відмітка зроблена не була.
Відповідно ст. 207 ЦКУ « Вимоги до письмової форми правочину» - у разі якщо за фізичну особу, яка внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати правочин то заяву або інший документ підписує інша фізична особа, нотаріус установлює особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії і особу громадянина, який підписався за нього.
Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Руденко Н.Ю. достовірно будучи обізнаною що гр. ОСОБА_3 має вади зору (особа з інвалідністю І групи по зору) та маючи на це відповідні документи при здійсненні нотаріальних дій, порушила вимоги Порядку №296/5, не вчинила у ньому відповідних відміток, оформивши 01 грудня 2017 року договір на загальних підставах, що не відповідає законодавству.
В п. 7 Договору стосовно сторони 2 ( ОСОБА_7 ) вказано що квартира за номером АДРЕСА_2 є її особистою приватною власністю, вона має усі права власника щодо вільного розпорядження нею. Проте у власності ОСОБА_1 є лише квартира АДРЕСА_1 . Вказана квартира АДРЕСА_2 не перебуває у власності позивача.
ОСОБА_1 зазначає, що відповідно до ст. 291 Закону України «Про нотаріат» наказом Головного територіального управління в Полтавській області від 02.04.2019р. №181 нотаріальну діяльність приватного нотаріуса Руденко Н.Ю. було зупинено з 08.04.2019р. до закінчення строку проходження підвищення кваліфікації».
Відповіднодо ст. 51 Закону України «Про нотаріат» у разі виявлення нотаріусом або посадовою особою, які вчиняють нотаріальні дії, що ними допущено помилку при вчиненні нотаріальної дії або вчинена нотаріальна дія не відповідає законодавству, нотаріус або посадова особа, які вчиняють нотаріальні дії, зобов`язані повідомити про це сторони (осіб), стосовно яких вчинено нотаріальну дію, для вжиття заходів щодо скасування зазначеної нотаріальної дії відповідно до законодавства.
Приватним нотаріусом не вжито заходів, щодо скасування зазначеної нотаріальної дії відповідно до законодавства. Таким чином приватний нотаріус при вчиненні нотаріальних дій здійснив порушення чинного законодавства України.
ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що Відповідач схиляв Позивача до підписання угоди, вказував якщо ОСОБА_1 не підпише зазначену угоду то він, як інвалід 1 групи, не звільнить помешкання або не сплатить вартість переобладнаної квартири, і не зніметься з відповідної реєстрації та іншим шляхом не буде розподіляти майно. 
Відповідач наполягав на тому, що він є особою з вадами зору та добре може орієнтуватись тільки в цій квартирі, він залишиться в ній довічно проживати з значною компенсацією ринкової вартості квартири, а власником квартири залишиться ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції не врахував Узагальнення Верховного Суду України від 24.11.2008 р. «Практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», а саме враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно- правових актів, прийнятих відповідно до Конституції ( 254к/96-ВР ). Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України ( 435-15 ) правочин, здійснений під впливом помилки, обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представником однієї сторони з іншою стороною або внаслідок збігу тяжких обставин (кабальний правочин), є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним. Заявлені вимоги можуть бути задоволені, якщо доведені факти обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або збіг тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв`язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.02.2019 р. у справі № 911/1171/18, від 04.06.2019 у справі № 910/9070/18.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідач та його представник адвокат Книш С.І. просили проводити розгляд справи у їх відсутності.
Колегія суддів, заслухавши позивача – апелянта ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.
Встановлені обставини справи
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 10.01.2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 19), який було розірвано, про що 29.12.2017 року складено відповідний актовий запис № 124 (а.с. 20).
ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 04.10.2006 року прийняла у власність трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 17-18).
01.12.2017 року (а.с. 21) ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали договір міни, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передав позивачу право власності на належну йому 1/2 частину автомобіля марки Шкода Фабіа, днз НОМЕР_1 , в обмін на належну позивачу ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . Пунктом 5 договору сторони передбачили, що вказана міна здійснена з доплатою ОСОБА_3 різниці у вартості 1/2 частини автомобіля та квартири у розмірі 380180 грн.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 місцевий суд виходив з того, що доказів на підтвердження тієї обставини, що договір міни вчинено під впливом обману, позивачем до суду надано не було, відповідні обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Натомість, при укладенні договору міни від 01.12.2017 року його сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_3 дійшли згоди щодо предмета договору, а також щодо визначення розміру доплати за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості.
Підписуючи договір, ОСОБА_1 підтвердила відсутність обставин, що примусили б її укласти договір на невигідних умовах (п. 11 договору).
Також, укладаючи договір, позивач підтвердила, що вона отримала від нотаріуса всі роз`яснення стосовно укладеного договору і ніяких зауважень, доповнень до нього не має.
Твердження позивача про те, що нотаріусом не були встановлені дійсні наміри кожного з учасників правочину, не підтверджено дослідженими в справі доказами.
Натомість, ОСОБА_1 після укладення договору, на виконання його умов, звільнила квартиру, прийняла 1/2 частину автомобіля марки Шкода Фабіа, днз НОМЕР_1 , а також доплату за товар і розпорядилася ними на власний розсуд. Позивач погодилася повністю з умовами договору, виконала умови договору зі своєї сторони та прийняла виконання умов договору від іншої сторони.
Встановивши дані обставини, суд першої інстанції прийшов до висновку, що договір міни укладений сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним і відповідало їх внутрішній волі, а правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, які були ним обумовлені. Будь-яких підстав вважати, що правочин суперечить ЦК України чи іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства не встановлено.
Колегія суддів вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.
Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Положеннями статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частин першої та третьої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. 
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 ЦК України  сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як Істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Нормами статті 715 ЦК України визначено, що за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін.
Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 716 ЦК України передбачено, що до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Згідно ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
За положенням ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України, істотне значення має природа правочину, права та обов`язки сторін, такі властивості і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення: природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Внутрішня воля потерпілого на вчинення правочину відповідає його зовнішньому волевиявленню, однак її формування відбувається не вільно, а під впливом обману з боку інших осіб. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.
Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки сторони, повідомлення нею про будь-які обставини, яких насправді нема (повідомлення недостовірних відомостей про предмет договору, надання підроблених документів на право власності на продавану річ, на право вчинення такого правочину), так і у вигляді свідомого замовчування обставин, що можуть перешкодити укладенню правочину. Суб`єктом введення в оману може бути як сторона правочину, так і третя особа, яка діяла з відома або на прохання сторони правочину. Якщо ж обман здійснений третьою особою за власною ініціативою, підстав для визнання правочину недійсним нема.
Відповідно до ст.ст. 229, 233 ЦК правочин, здійснений під впливом помилки, обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представником однієї сторони з іншою стороною або внаслідок збігу тяжких обставин (кабальний правочин), є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним. Заявлені вимоги можуть бути задоволені, якщо доведені факти обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або збіг тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв`язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 непогоджується з оціночною вартістю квартири, яка була предметом договору, вважає її заниженою. Фактично ОСОБА_1 порушує питання про зміну п 4, п.5. Договору, якими визначено ціну договору міни.
Суд першої інстанції встановив, що сторони уклали договір добровільно та мали на меті здійснити договір міни. Також зі змісту п. 4.п. 5 договору вбачається, що ціна квартири визначена в розмірі 410810 грн. а розмір доплати за квартиру визначений добровільно за домовленістю сторін. Жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що договір міни вчинено під впливом обману, позивачем до суду надано не було.
При укладенні договору міни від 01.12.2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 дійшли згоди щодо предмета договору, а також щодо визначення розміру доплати за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості.
Підписуючи договір, ОСОБА_1 підтвердила відсутність обставин, що примусили б її укласти договір на невигідних умовах (п. 11 договору).
Також, укладаючи договір, позивач підтвердила, що вона отримала від нотаріуса всі роз`яснення стосовно укладеного договору і ніяких зауважень, доповнень до нього не має.
Місцевим судом також вірно встановлено та не оспорюється сторонами, що укладений договір міни сторонами належним чином виконано повністю. Висновки місцевого суду про відмову в задоволенні позовних вимог є законними та обґрунтованими, відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
Що стосується доводів апеляційної скарги по звіту про оцінку майна колегія суддів зазначає, що звіт про оцінку майна є документом, який фіксує дії суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов`язків, визначених законом і встановлених відповідним договором.
Згідно закону передбачена відповідальність оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності. Зокрема визначено, що оцінювачі та суб`єкти оціночної діяльності - суб`єкти господарювання несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, зокрема, за недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна, відповідно до умов договору та закону. Відтак, чинним законодавством України передбачені підстави відповідальності суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання в разі неналежного виконання (зокрема, недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна) ним своїх обов`язків.
Оцінюючи доводи ОСОБА_1 щодо невірно визначеної вартості квартири колегія суддів зазначає, що згідно з умовами укладеного між сторонами договору міни від 1.12.2017 року,  п. п. 3, 4, 5, сторони  добровільно  визначили  вартість як автомобіля так і вартість квартири.
У відповідності до висновку Харківського науково дослідного інституту судових експертиз ім. засл. Проф. М.С. Бокаріуса від 29.11.2019 року визначено, що   ринкова  вартість  квартири  АДРЕСА_1 станом на 1 грудня 2017 року з урахуванням ПДВ складає 697 980 грн. (а.с. 49-61). Проте, умови договору міни не пов`язують визначення вартості квартири ні з її оціночною, ні з її ринковою вартістю.
Доводи апеляційної скарги щодо вартості квартири не спростовують висновків суду щодо добровільного визначення вартості квартири та не є підставою для скасування судового рішення.
Доводи ОСОБА_1 в тій частині, що відносно неї відповідачем було застосовано насильство з метою примушування до укладення договору міни, не підтверджені належними доказами.
Апелянт зазначає, що у відповідності до п. 9 договору міни вона залишається власником квартири. Пунктом 9 договору передбачено «згідно зі статтями 182, 334 ЦК України право власності на майно за цим договором виникає у сторони -2 з моменту державної реєстрації».
З умов договору вбачається, що позивач згідно з цим договором стала власником частини автомобіля. Тому доводи про те, що згідно з договором вона залишається власником квартири є безпідставними та не відповідають змісту договору міни.
Посилання ОСОБА_1 на ту обставину, що приватним нотаріусом всупереч п. 6 глави 9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України не було враховано особливостей порядку вчинення нотаріальних дій за участю особи з інвалідністю колегія суддів не розцінює як підставу для визнання договору міни недійним.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких суд дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.
Щодо судових витрат
За приписами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, судові витрати апелянта, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, компенсації не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, суд -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 травня 2022 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 28 березня 2023 року.

Головуючий                 О.О. Панченко 

Судді                                                 П.С. Абрамов

                                                                               В.П. Пікуль