ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2259/23 Справа № 202/3168/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бєсєда Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2023 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Деркач Н.М., Пищиди М.М., 
               за участю секретаря – Лопакової А.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності та його поділ
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року, - 

В С Т А Н О В И В:

28 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності та його поділ. В обґрунтування позовної заяви зазначає, що у 2006 році він почав проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 та її сином ОСОБА_3 . З початку відносин вони проживали у орендованому житловому приміщенні у м. Дніпродзержинську, в подальшому переїхали до м. Дніпропетровська, де орендували квартиру по пр. Миру. ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач народила дитину - ОСОБА_4 . 05 липня 2007 року вони купили земельну ділянку площею 493,00 кв.м. та домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане нерухоме майно було придбано на ім`я відповідача ОСОБА_2 , однак капітальний ремонт домоволодіння та внутрішні ремонті роботи були виконанні за їх спільні кошти. У грудні 2007 року вони переїхали жити до будинку, де він проживав до грудня 2010 року, після чого між ним та відповідачем було припинено сімейні відносини. ОСОБА_2 у позовній заяві про стягнення аліментів та додаткових витрат, який нею подано до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська визнано обставини проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ним та ведення спільного господарства з 2006 по 2010 рік. У травні 2016 року відповідач ОСОБА_2 повідомила йому, що її та малолітню дитину ОСОБА_4 висиляють з домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки вона має невиконані кредитні зобов`язання. ОСОБА_2 використала домоволодіння та земельну ділянку, придбану під час спільного проживання з ним однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на свій розсуд проти волі ОСОБА_1 , не в інтересах сім`ї та не на її потреби, чим порушила права та інтереси останнього. ОСОБА_1 просив суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу його та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в період з 2006 по 2010 рік та визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя домоволодіння, загальною площею 243,0 кв.м, житловою площею 93,6 кв.м та земельну ділянку, загальною площею 493 кв.м, кадастровий номер: 1210100000:04:145:0017, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_2 925 840 грн. в рахунок грошової компенсації загальної заставної вартості нерухомого майна: домоволодіння, загальною площею 243,0 кв.м, житловою площею 93,6 кв.м. та земельної ділянки, загальною площею 493 кв.м., кадастровий номер: 1210100000:04:145:0017, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .(том 1 а.с.3-9).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності та його поділ - відмовлено (том 2 а.с.110-116). 

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (том 2 а.с.137-139). 

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно свідоцтва про народження, виданого 12.06.2007 року Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
05 липня 2007 року ОСОБА_2 купила земельну ділянку площею 493,00 кв.м. та домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу посвідченими приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петренко К.В. за реєстровими № 2470, 2473.
12 грудня 2011 року між публічним акціонерним товариством «ПроКредит Банк» та ОСОБА_2 укладений договір іпотеки, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В., реєстровий № 5409.
Згідно з п. 2.2 договору іпотеки предметом іпотеки є нерухоме майно: домоволодіння загальною площею 241,6 кв. м., розташоване на земельній ділянці площею 493 кв. метри у АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки № 43 від 07.03.2018 року, яка видана головою квартального комітету № 2, ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_1 . З 2007 року без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 проживає син ОСОБА_2 – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією паспорту.
Відомостей, що позивач ОСОБА_1 фактично мешкав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 матеріали справи не містять.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд 1 інстанції виходив із того, що позивач не довів наявність між ним та ОСОБА_2 відносин, притаманних подружжю, у період з 2006 року по 2010 рік та не надав належних та допустимих доказів спільного проживання, ведення спільного господарства, спільного бюджету, спільного побуту, наявність взаємних прав та обов`язків та відповідно не надано доказів придбання спірного майна: земельної ділянки кадастровий номер 1210100000:04:145:0017 та домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 за спільні кошти внаслідок спільної праці.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду 1 інстанції.

Так, частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
У частині четвертій статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 зазначено, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.
У постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-це (провадження № 61-28343св18) зазначено, що особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
У постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 641/4323/15-ц (провадження № 61-28635св18) зроблено висновок, що вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення, за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього зареєстровано лише за одним з подружжя.
Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Подібні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
Згідно частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України).
За змістом ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях.

Так, за змістом наведених судом вище норм законодавства, зокрема сімейного, слідує, що хоча проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу не породжує виникнення в них прав та обов`язків подружжя, однак якщо такі жінка та чоловік не перебувають в будь-якому іншому шлюбі в період такого спільного проживання, то на майно, набуте ними за час спільного проживання однією сім`єю, поширюється режим спільної сумісної власності, який регулюється тими же нормами, що і режим спільної сумісною власності майна подружжя. Відтак, майно, набуте жінкою та чоловіком під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, може бути визначено та поділено між ними за тими ж правилами та на тих же підставах, що й спільне сумісне майно подружжя, зокрема із застосуванням презумпції спільності майна подружжя. Однак, для можливості такого поділу попередньо підлягає встановленню судом внаслідок доведення належним чином позивачем саме факт проживання чоловіка та жінки (сторін по справі) однією сім`єю без реєстрації шлюбу між собою в певний період часу, протягом якого і було придбане спірне майно, поділ якого просить здійснити в судовому порядку позивач.

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі №524/10054/16.

В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також відзначити, що згідно усталеної судової практики самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року по справі №466/3769/16-ц).

Вирішуючи заявлену в межах даної цивільної справи позову вимогу про встановлення факту спільного проживання сторін як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 2006 року по 2010 рік включно, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення цієї вимоги. Рішення суду ґрунтується на тому, що наявність спільної дитини у ОСОБА_1 до ОСОБА_2 не свідчить про, що вони проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, у них були відносини притаманні подружжю, вони мали спільний бюджет в період придбання спірного майна. 

Позивач на підтвердження своїх вимог посилався на покази свідків, яким суд першої інстанції надав оцінку та дійшов обґрунтованого висновку, про те, що показання свідків зі сторони позивача та зі сторони відповідача суттєво різняться між собою, тому не можуть бути доказами підтвердження або спростування факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Доводи апеляційної скарги про те, що ним в повному обсязі доведено, що спірне домоволодіння придбано за спільні кошти, оскільки останній займав керівні посади у ЗАТ “АДА”, та КП “Дорожник”, а в період з 2006 по 2009 рік займав посаду голови Дніпродзержинської міської організації ВО “Батьківщина” будучи депутатом, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки вказані обставин не свідчать, що отримані позивачем кошти були витрачені саме на придбання та ремонт спірного домоволодіння.

Надання апелянтом власних коментарів щодо оцінки доказів, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки таким правом наділений лише суд.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не доведено достатніми доказами заявлену позовну вимогу про встановлення факту спільного проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 2006 року по 2010 рік, у зв`язку з чим і не підлягає задоволенню і решта заявлених позовних вимог, оскільки такі вимоги є похідними та ґрунтуються на позовній вимозі про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у задоволенні якої, як вказано вище, судом відмовлено.

Доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

З`ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: