Номер провадження: 22-ц/813/1047/23 
Справа № 494/755/20
Головуючий у першій інстанції Римар І. А.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М.
За участю секретаря судового засідання: Хухрова С.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Березівського районного суду Одеської області від 16 березня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Вересень» про дострокове розірвання договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки у користування власника,-
В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року,  ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Приватного підприємства «Вересень» про дострокове розірвання договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки у користування власника. 
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що їй на підставі державного акту про право приватної власності на землю серії ІІ-ОД №071030 від 30.07.2003 року належить земельна ділянка за кадастровим номером 5121281200:01:001:0035, площею 5,4932 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Гуляївської сільської ради Березівського району Одеської області. Вищевказана земельна ділянка перебуває в оренді ПП «ВЕРЕСЕНЬ» відповідно до договору оренди від 09.01.2010 року та додаткової угоди №1 від 10.08.2018 року. Згідно типового договору ПП «ВЕРЕСЕНЬ», а саме п.4.6 передбачено, що «орендна плата сплачується Орендодавцю один раз на рік не пізніше 15 листопада поточного року в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки», однак відповідач систематично протягом останніх років порушує строки сплати оренди за вищевказаним договором оренди, чим порушує право позивача як власника своєчасного отримання орендної плати, а за 2019 р орендна плата сплачена зовсім не була. Оскільки, ПП «ВЕРЕСЕНЬ» не сплачує орендну плату, позивачем було направлено керівництву підприємства лист від 05.03.2020 року про намір розірвання договору оренди за взаємною згодою, однак до цього часу відповіді не отримано. На підставі цього, позивач просить суд достроково розірвати договір оренди вищевказаної земельної ділянки від 09.01.2010 року та повернути земельну ділянку.
РішеннямБерезівського районного суду Одеської області від 16 березня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до ПП «Вересень» про дострокове розірвання договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки у користування власника – залишено без задоволення. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду,  ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Березівського районного суду Одеської області від 16 березня 2021 року і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким достроково розірвати договір оренди земельної ділянки від 09.01.2010 року та стягнути судові витрати по справі. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд передчасно, без підтверджуючих доказів зробив висновок, що позивачка отримала орендну плату за 2019 рік за земельну ділянку за кадастровим номером: 5121281200:01:001:0035, площею 5,4932 га, що перебуває в оренді відповідача ПП «Вересень». Крім того, апелянт зазначає, щосуд не врахував, що за час розгляду справи у суді протягом липня 2019р. – березня 2021р. відбулося порушення умов договору оренди землі орендатором ПП «Вересень» - несплата орендної плати за 2020 рік ані на дату визначену договором оренди до 15 листопада 2020р., ані на момент ухвалення рішення суду, оскільки в матеріалах справи відсутні докази нарахування та сплати орендної плати за 2020 рік, у зв`язку із чим просить врахувати обставини, що підлягають встановленню відповідно до п.6 ч.2 ст. 356 ЦПК України. 
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ПП «Вересень» не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Про судове засідання суду апеляційної інстанції, призначене на 23.02.2023 року,  учасники справи були повідомлені належним чином. 
Від апелянта ОСОБА_1 09.02.2023р. до канцелярії апеляційного суду надійшов лист, у якому ОСОБА_1 зазначає, що апеляційну скаргу підтримує та просить справу розглядати без її участі, за наявними в матеріалах справи документами та доказами. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).   Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного додаткового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам в повній мірі відповідає, з огляду на наступне. 
Так, судом першої інстанції встановлено, що 09.01.2010 року укладений договір оренди земельної ділянки між ОСОБА_1 та ПП «ВЕРЕСЕНЬ» (а.с.29-32) та додаткова угода №1 від 10.08.2018 року (а.с.33), за умовами яких предмет вказаних договорів - земельна ділянка загальною площею 5,49 га з цільовим призначенням ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в межах території Гуляївської сільської ради Березівського району, власником якої на час укладання договорів є ОСОБА_1 (а.с.8-12).
Підставою звернення до суду, як зазначає позивач стала несплата орендної плати за землю.
Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що відповідно до реєстру по ОСОБА_1 вбачається виплата орендної плати за 2015, 2016, 2017, 2018 рік, в той час відповідачем дійсно вчасно не сплачена та не розрахована сума орендної плати за 2019 рік, яка відповідно до умов договору повинна бути сплачена до 15 листопада поточного року (п.4.6 Договору). Однак, як встановлено судом та з урахуванням подачі позовної заяви 29.07.2020 року, вказане свідчить лише про перший випадок такого порушення та не може свідчити про його систематичність (два та більше випадків). У зв`язку із чим суд дійшов висновку, що разове порушення умов договору оренди у цій частині не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він в повній мірі відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Так, відповідно до ст. 651 ЦК України розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
За ч.ч. 2-5 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.  У разі розірвання договору зобов`язання припиняється з моменту досягнення домовленості про розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.
Статтею 21 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.
За положеннями ст. 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.
Згідно зі ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.
Відповідно до частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.
Відповідно до пункту «д» частини першої статті 141 Земельного кодексу України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.
Аналіз вищевказаних норм права дає підстави для висновку, що підставою для розірвання договору оренди землі є саме систематична несплата орендної плати. Зазначені положення закону вимагають систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди.
Вказаний правовий висновок викладено об`єднаною платою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 06.03.2019 у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18).
Судовим розглядом справи встановлено, що відповідно до умов Договору оренди земельної ділянки від 09.01.2010 року та додаткової угоди №1 про внесення змін до Договору оренди землі №б/н від 09.01.2010 року від 10.08.2018 року (а.с. 29-32, 33-34) вбачається, що за користування земельною ділянкою Орендар сплачує Орендодавцю орендну плату в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 1538,02 грн. за один рік на дату реєстрації Договору оренди земельної ділянки (пункт 4.1. Договору).
Відповідно до пункту 4.2. вищевказаного Договору, за згодою сторін розмір орендної плати та порядок її визначення може бути змінений шляхом підписання нової угоди.
Пунктом 4.6. передбачено, що оренда плата сплачується Орендодавцю один раз на рік не пізніше 15 листопада поточного року.
Як встановлено матеріалам справи, відповідно до Реєстру підтверджуючих документів по орендній платі ОСОБА_1 за земельний пай (останні 5 років) вбачається виплата орендної плати за 2015, 2016, 2017, 2018 рік, за 2019 рік виплата не нараховувалась та не виплачувалась (а.с.39), в підтвердження чого також свідчать видаткові касові ордери та платіжні відомості (а.с.40-55).
З урахуванням вищенаведених обставин справи, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що відповідачем дійсно вчасно не сплачена та не розрахована сума орендної плати лише за 2019 рік, яка відповідно до пункту 4.6. Договору повинна бути сплачена до 15 листопада поточного року.
Проте як вірно встановлено судом, враховуючи те, що позов ОСОБА_1 подала - 29.07.2020 року, то вказане свідчить лише про перший випадок такого порушення та не може свідчити про його систематичність (два та більше випадків), а тому і не може бути підставою для його розірвання. 
У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається на те, що суд передчасно, без підтверджуючих доказів зробив висновок, що позивач, він же орендодавець отримав орендну плату за 2019 рік за земельну ділянку за кадастровим номером: 5121281200:01:001:0035, площею 5,4932 га, що перебуває в оренді відповідача ПП «Вересень».
Однак, на вказані доводи апелянта слід зазначити, що судом навпаки був встановлений факт несплати ПП «Вересень» орендної плати за 2019 рік позивачці ОСОБА_1 , що до речі і не оскаржується самим відповідачем по справі, а навпаки підтверджено останнім у своєму відзиві на позовну заяву (а.с. 26). 
Однак, при цьому, судом зауважено, що вказане свідчить лише про перший випадок такого порушення (з урахуванням подачі позовної заяви 29.07.2020р.) та не може свідчити про його систематичність (два та більше випадків). 
Так, у статті 141 ЗК України серед підстав припинення права користування земельною ділянкою, зокрема в пункті «д» частини першої цієї статті передбачено систематичну несплату земельного податку або орендної плати.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2019 у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18) зазначено, що: «у пункті «д» частини першої статті 141 Земельного кодексу України (далі ЗК України) визначено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться».
З урахуванням наведеного, встановивши, що орендна плата позивачці виплачувалася ПП «Вересень» за 2015-2018 роки, відповідно до умов спірного Договору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не було доведено її позовних вимог, що є її процесуальним обов`язком відповідно до положень статей 12,81 ЦПК України і підстав для розірвання вказаного договору оренди землі немає.
Безпідставними є і доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував, що за час розгляду справи у суді протягом липня 2019р. – березня 2021р. відбулося порушення умов договору оренди землі орендатором ПП «Вересень» - несплата орендної плати за 2020 рік ані на дату визначену договором оренди до 15 листопада 2020р., ані на момент ухвалення рішення суду, оскільки в матеріалах справи відсутні докази нарахування та сплати орендної плати за 2020 рік, у зв`язку із чим просить врахувати но обставини, що підлягають встановленню відповідно до п.6 ч.2 ст. 356 ЦПК України. 
Так, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч.3 ст.13 ЦПК України, учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача. Отже, вимоги повинні випливати з тих самих фактичних обставин, на яких вони ґрунтуються.
Згідно із ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Матеріалами справи встановлено, що звертаючись у липні 2020 року до суду із вказаним позовом, позивачка зазначала про порушення строків сплати орендної плати за період 2015-2019рр. 
Таким чином, враховуючи вищевикладене, доводи ОСОБА_1 про те, що судом не було враховано, що за час розгляду справи у суді протягом липня 2019р. – березня 2021р. відбулося порушення умов договору оренди землі та мала місце несплата орендної плати за 2020 рік є помилковими, враховуючи те, що такі вимоги не заявлялися позивачкою в суді першої інстанції.
Жодних інших доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить, а наведені в ній доводи повністю спростовуються матеріалами справи та встановленими судами обставинами та в цілому зводяться до переоцінки доказів та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.
Відповідно до частин 1-2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Березівського районного суду Одеської області від 16 березня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Вересень» про дострокове розірвання договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки у користування власника – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 06.03.2023 року. 

Головуючий                                                                Т.В. Цюра

Судді:                                                                 С.М. Сегеда 

О.С. Комлева