Номер провадження: 22-ц/813/4285/23 Головуючий у 1-й інстанції: Абухін Р.Д. 
Єдиний унікальний номер судової справи:947/29290/20 Доповідач Базіль Л. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2023 року                                                                  м. Одеса
       Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого судді (судді-доповідача) - Базіль Л.В.,
       суддів: Семиженка Г.В.
                                                                 Склярської І.В.
       розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2022 року, ухвалене у складі судді Абухіна Р.Д. у цивільній справі №947/29290/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості
                        ВСТАНОВИВ:
       Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.
       09 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси із позовом до  ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. 
       Позовну заяву мотивував тим, що 23 квітня 2011 року
 ОСОБА_2 було складено розписку відповідно до якої позивач передав у власність відповідачу кошти в сумі 3280 доларів США, що в еквіваленті становило 29497 грн. Відповідач кошти не повернув.
       Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 24 вересня 2013 року у справі №22-ц/785/6092/13 стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача 29497,04 грн. в рахунок відшкодування боргу та 884,91 грн. в рахунок відшкодування трьох відсотків річних та судових витрат в розмірі 2303,82 грн. 
       Указане судове рішення відповідачем не виконано.
       Посилаючись на положення ч.2 ст. 625 ЦК України, позивач зазначав, що боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення,а також три проценти річних від простроченої суми.
       Позивач зазначав, що сума інфляційних збитків за жовтень 2013 року -квітень 2020 року становить 137085,87 грн., виходячи із розрахунку окресленого у позовній заяві, в основу якого поклав суму боргу станом на 04.08.2020 року — 90954,40 грн. (3280 доларів СШАх27,73 грн.), сукупний індекс інфляції — 250,72 грн., суму боргу з урахуваннями інфляції — 228039,87 грн.
       Розмір суми відсотків за користування грошовими коштами за період з 13.09.2013 року по 04.08.2020 року, позивач визначив на рівні 18811,83 грн., поклавши в основу обрахунку: 90954 грн. (сума боргу), кількість днів - 2518, відсоткову ставку — 3%.
       На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 137085,87 грн. інфляційних збитків та 18811,83 грн. трьох відсотків річних за невиконання зобов`язань за розпискою від 23.04.2011 року в сумі 155897,70 грн. та судові витрати в сумі 1558,97 грн.
       Історія справи.
       Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2020 року цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості передано за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси (а.с. 16).
       Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 137085,87 грн. інфляційних збитків та 18811,83 грн. трьох відсотків річних за невиконання зобов`язань за розпискою від 23.04.2011 року в сумі 155897,70 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 1558,97 грн. (а.с. 47-50).
       Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2021 року задоволено заяву представника ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду. Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 серпня 2021 року скасовано та призначено справу до судового розгляду (а.с. 79-80).
       Короткий зміст рішення суду першої інстанції, що переглядається в апеляційному порядку.
       Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2022 року у задоволенні позову відмовлено. 
       Відмовляючи в задоволенні вимог про стягнення інфляційних збитків та 3% річних за період з 13.09.2013 року по 04.08.2020 рік, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувшись до суду з позовом 04.08.2020 року пропустив строк позовної давності, перебіг якого розпочався після ухвалення судового рішення Апеляційним судом Одеської області від 24 вересня 2013 року та про застосування якого було заявлено відповідачем у справі. 
       Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
       Не погоджуючись із рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 15 серпня 2022, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати, а позов задовольнити. Стягнути з відповідача судові витрати.
       В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги, позивач посилається на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення, суд першої інстанції не розглядав заяву відповідача про застосування строків давності, та таким чином не надав йому, як заявнику у справі, можливість реалізувати право на обґрунтування поважності пропусків строків позовної давності, що на думку апелянта, свідчить про порушення судом норм процесуального права. 
       Окрім того, зазначає і про те, що у рішенні, що є наразі предметом апеляційного перегляду, відсутня будь-яка інформація про скасування заочного рішення суду першої інстанції від 12.08.2021 року, та про прийняття судом процесуального рішення про відкриття провадження у справі. На думку позивача, указане свідчить про порушення судом норм процесуального права, оскільки один і той же суд, в межах однієї справи, виніс два протилежних рішення.
       Позиція відповідача на стадії апеляційного перегляду справи.
        ОСОБА_2 правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
       Позиція апеляційного суду.
       Згідно із ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       Пунктом 1 частини 6 статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними є справи у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
       Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
       Приписами п.1 ч.1 ст.176 ЦПК України регламентовано, що ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів — сумою, яка стягується.
       Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
       Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16 лютого 2023 року, з огляду на положення ч.1 ст. 369 ЦПК України, розгляд даної справи призначено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, з огляду на те, що позовні вимоги мають виключно майновий характер, та справа є малозначною в силу вимог закону, оскільки ціна позову 155897,70 грн. не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову (210200,00 грн).
       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
       Обставини справи.
       З матеріалів справи вбачається, що 23.04.2011 року ОСОБА_2 склав розписку, якою підтвердив факт отримання у борг від позивача грошових коштів у сумі 3280 дол. США (а.с. 5).
       Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 травня 2013 року у справі №1512/10208/2012 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 29497,04 грн. в рахунок відшкодування боргу, 884,91 грн. в рахунок відшкодування трьох процентів річних, 2000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, 353,82 грн. в рахунок відшкодування судового збору, 583,12 грн. в рахунок відшкодування транспортних витрат, 70,68 грн. в рахунок відшкодування поштових витрат, а також 3200 грн. в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу, а всього 36589,57 грн. (а.с. 37-39).
       Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 24 вересня 2013 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 травня 2013 року скасовано в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 2000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди,
583,12 грн. в рахунок відшкодування транспортних витрат, 70,68 грн. в рахунок відшкодування поштових витрат, а також 3200 грн. в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу та відмовлено у задоволені позовних вимог у цій частині. Викладено резолютивну частину рішення в наступній редакції: “Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 29497,04 грн. в рахунок відшкодування боргу, 884,91 грн. в рахунок відшкодування трьох процентів річних. Змінено рішення суду в частині визначення розміру судових витрат, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 . В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с. 40-44).
       Також з матеріалів справи слідує, що у заяві про перегляд заочного рішення суду, представник відповідача ОСОБА_2 , адвокат
Главацький Ю.А. у якості аргументів у обґрунтування поданої заяви, покликався на те, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки позивач звернувся до суду поза межами строків позовної давності, також зазначав про те, що ОСОБА_1 взагалі не звертався до органу виконавчої служби про примусове виконання рішення суду у справі №1517/10208/2012 року, що в свою чергу, у такому разі свідчить про відсутність порушення прав заявника (а.с.54-60).
       Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права.
       За приписами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.        
       Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.
       Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
       У відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
       Матеріалами справи підтверджується, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 травня 2013 року у справі №1512/10208/2012, у не скасованій ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 24 вересня 2013 року частині, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 
29497,04 грн. в рахунок відшкодування боргу та 884,91 грн. в рахунок відшкодування трьох процентів річних. 
       Вказане рішення суду не виконано боржником, що не спростовано в ході розгляду справи.
       Звертаючись до суду із цим позовом, позивач, як на підставу для задоволення позовних вимог, посилався на положення статті 625 ЦК України.
       У відповідності до приписів ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.        
       У пункті 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі 686/21962/15-ц зазначено, що: “у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань”.
       За змістом частини другої статті 625 ЦК України нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
       У постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, від 23 червня 2020 року у справі № 536/1841/15-ц зроблено висновок, що внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
       Отже невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
       Водночас, слід зауважити, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). 
       У цій справі ОСОБА_1 подав позов 09.10.2020 року через засоби поштового зв`язку (а.с.12).
       З огляду на викладене висновок суду першої інстанції про сплив позовної давності за вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних та інфляційних збитків за період з 10.10.2017 року по 09.10.2020 року у зв`язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, є помилковим. 
       Звертаючись до суду із даним позовом, як на підставу для задоволення позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що у відповідача наявна прострочена заборгованість з виконання грошового зобов`язання, яке виникло на підставі зобов`язань за розпискою від 23 квітня 2011 року в сумі 3280 доларів США та підтверджено судовим рішенням у справі №1512/10208/2012 від 24.09.2013 року, яким на ОСОБА_2 покладено обов`язок зі сплати на користь позивача боргу у національній валюті України, яка становить 
29497,04 грн., як про те просив ОСОБА_1 . 
       Отже з 24.09.2013 року валютою заборгованості стала національна валюта України — гривня.
       Як слідує зі змісту позовної заяви позивач звернувся до суду із двома самостійними вимогами майнового характеру, а саме про стягнення з відповідача інфляційних збитків у розмірі 137085,87 грн. та трьох відсотків річних за невиконання зобов`язань за розпискою у розмірі 18811,83 грн., а загалом — 155897,70 грн. Позивач в основу власних розрахунків поклав період часу, починаючи з вересня 2013 року, а суму боргу (базу) на яку слід нараховувати інфляційні збитки та три відсотки річних, позивач зазначив у розмірі 90954,40 грн., таким чином конвертувавши прострочену суму за договором позики, що становить 3280 дол. США у національну грошову одиницю гривню станом на 04.08.2020 року за офіційним курсом НБУ, який на той час складав 1 долар США=27,73 грн.
       Проте апеляційний суд зазначає, що при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у судовому рішенні, тобто
 29497,04 грн., а не сума визначена сторонами у договорі (3280 доларів США), оскільки позивач звернувся за захистом своїх порушених прав, що зумовлено невиконанням відповідачем обов`язку з повернення грошових коштів у національній грошовій одиниці, як то визначено рішенням суду у справі №1512/10208/2012.
       Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд, дослідивши розрахунок 3% річних та інфляційних збитків, проведений позивачем, провів власний розрахунок за період з 10.10.2017 року по 09.10.2020 року.
       За вказаний проміжок часу, що становить сумарно 1095 днів, розмір 3% річних становить 2654,74 грн., виходячи з розрахунку (29497,04 грн.х3%:365днів х1095днів) та 5843,77 грн інфляційні збитки (виходячи з розрахунку 29 497,04 грн. (сума боргу) ? 119,811% (сукупний індекс інфляції за вказаний період часу) / 100% - 29 497,04 грн. (сума боргу) = 5 843,77 грн.).
       Таким чином, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача
 ОСОБА_1  належить стягнути 2654,74 грн. у якості трьох відсотків річних за прострочення грошового зобов`язання та 5843,77 грн. інфляційних збитків за період з 10.10.2017 року по 09.10.2020 року у межах строку позовної давності.
       В задоволенні вимог про стягнення коштів за ч.2 ст.625 ЦК України за період з 13.09.2013 року по 10.10.2017 рік слід відмовити за спливом строку позовної давності про застосування якого заявлено відповідачем у справі.
       У відповідності до приписів ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
       За положеннями ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       З огляду на викладене, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення 3% річних та інфляційних збитків за період з 10.10.2017 року по 09.10.2020 рік слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача за вказаний період 3% річних в сумі 2654,74 грн. та 5843,77 грн. інфляційних збитків. В решті рішення суду слід залишити без змін.
       Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд,змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       На підставі викладеного, враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 , заявлені ним на суму 155897,70грн., задоволено на суму 8498,51 грн., що становить 5,45% від загальної ціни позову, то з ОСОБА_2 належить стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений ним за подання позову та апеляційної скарги в сумі 212,40 грн.
       Керуючись ст. 367,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд
                                         ПОСТАНОВИВ:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
       Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2022 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних збитків за період з 10.10.2017 року по 09.10.2020 рік скасувати і ухвалити нове рішення.
       Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 10.10.2017 року по 09.10.2020 рік інфляційні збитки у розмірі 5843,77 грн. та три відсотки річних у сумі 2654,74 грн., а всього 8498,51 грн.
       В решті рішення суду залишити без змін.
       Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір сплачений за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 212,40 грн.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України. 

       Головуючий                                                        Л.В. Базіль

       Судді:                                                                Г.В. Семиженко
                                                                               І.В. Склярська