КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                      
 Справа № 760/4066/21                                         Головуючий у 1 інстанції: Оксюта Т.Г. 
    Провадження № 22-ц/824/653/2023                      Доповідач: Шебуєва В.А.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 березня 2023 року                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:           
судді-доповідача                           Шебуєвої В.А., 
суддів                                   Крижанівської Г.В., Матвієнко Ю.О.,
секретар                                        Шевченко Т.В.,
 
розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення  Солом`янського районного  суду  м. Києва від 07 вересня  2022 року в  справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, визнання права власності на 1/2 частину майна та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю майна, набутого в період шлюбу,-
 
в с т а н о в и в:
 
 В лютому 2021 року  ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна, визнання права власності на 1/2 частину майна. Зазначила, що вона з ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з 09.06.2015 року до 24.09.2019 року. На підставі договору довічного утримання від 02.04.2016 року, укладеного з ОСОБА_1 , вони  набули у власність нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру було зареєстровано на ім`я ОСОБА_1 . Вказана квартира набута у власність під час шлюбу, а тому є їх спільною сумісною власністю. ОСОБА_2 просила в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, загальною площею 37,4 кв.м., житловою площею 19,6 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_1 об`єктом особистої приватної власності. Зазначив, що  квартира отримана ним у власність на підставі договору довічного утримання від 02.04.2016 року укладеного з подругою його матері ОСОБА_3 . Він та його мати постійно спілкувались з ОСОБА_3 , завжди допомагали їй, а тому ОСОБА_3 запропонувала йому укласти договір довічного утримання. Про намір укласти вказаний договір він повідомив ОСОБА_2 , проте їй було все одно. Всі зобов`язання по договору він виконував особисто та за рахунок особистих коштів матеріально забезпечував ОСОБА_3 , придбавав необхідні ліки, продукти харчування, побутові речей та тощо. Кожного місяця він перераховував ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 1500,00 грн. ОСОБА_2 жодної участі у зобов`язаннях по договору довічного утримання не приймала. Договір довічного утримання був укладений не в інтересах сім`ї,   ОСОБА_2 не визначена у договорі як набувач майна, не виконувала обов`язки за таким договором солідарно з ним, а тому спірна квартира є його особистою приватною власністю. 
Рішенням Солом`янського районного  суду  м. Києва від 07 вересня  2022 року задоволений позов ОСОБА_2 . Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Поділено майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 37,4 кв.м., жилою площею 19,6 кв.м.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 37,4 кв.м., жилою площею 19,6 кв.м.
У задоволенні решти вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 3874,47 грн. та 454,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1   судовий збір в сумі 3874,47 грн.
Повернуто ОСОБА_2   кошти в сумі 1725,53 грн.  внесені нею 15.02.2021 року на р/р UA388999980313181206000026010, одержувач ГУК у м. Києві/Солом`янський район.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове  про задоволення  зустрічного позову, відмовивши у задоволенні позову ОСОБА_2 . Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно відхилив докази щодо наявності у нього власних доходів та здійснення особистого  огляду  за ОСОБА_3 , не надав належної оцінки показам свідків. ОСОБА_2 не здійснювала будь-якого догляду за ОСОБА_3 , не відвідувала  її у лікарні та не була присутня на похованні. ОСОБА_2 з самого початку була проти укладення договору довічного утримання  з ОСОБА_3 , вважаючи це невигідним,не бажала доглядати за ОСОБА_3 та витрачати на неї свої кошти. Цивільне законодавство визначає, що виникнення спільної сумісної власності подружжя на майно, передане за договором довічного утримання, зумовлює солідарне  виконання ними обов`язків  за цим договором.  Оскільки договір довічного утримання було укладено не в інтересах сім`ї, ОСОБА_2 не приймала участі у виконанні договору довічного утримання та не була визначена як набувач, апелянт вважає квартиру АДРЕСА_1 є своєю особистою власністю.
В апеляційній інстанції ОСОБА_1 та його представник підтримали апеляційну скаргу та просять її задовольнити.
Представники ОСОБА_2 просять відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції , колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення  з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 09.06.2015 року до 24.09.2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.6-7).
02 квітня 20016 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_3 договір довічного утримання, за умовами якого остання передала у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 зобо`вязався  забезпечувати ОСОБА_3 утриманням та доглядом на умовах, встановлених даним договором. 
З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, допитавши свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання спірної квартири об`єктом права особистої приватної власності. Задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 за нею  та відповідачем.
Колегія суддів не убачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Відповідно до частини 3 статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, зокрема гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.
Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з ст. 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до змісту вказаних норм у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними.
Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 77-78 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (ст. 12, 81 ЦПК України).
При цьому, згідно із частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте ними до шлюбу; майно, набуте ними за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте ними за час шлюбу, але за кошти, які належали їм особисто; житло, набуте ними за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що  квартира АДРЕСА_1 була набута ОСОБА_1 на підставі договору довічного утримання від 02.04.2016 під час перебування у шлюбі із ОСОБА_2 .  
Обґрунтовуючи свої вимоги про визнання квартири АДРЕСА_1 особистою власністю, ОСОБА_1 посилався на те, що вказаний договір довічного утримання укладений не в інтересах сім`ї, а джерелом набуття  спірної квартири не були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, ОСОБА_2 не була визначена у договорі як набувач, не виконувала обов`язки за таким договором з ним солідарно.
Проте такі доводи ОСОБА_1 не підтверджені належними та допустимими доказами та не відповідають матеріалам справи.
У п. 21 договору довічного утримання від 02.04.2016 року зазначено, що  він укладається за згодою дружини набувача ОСОБА_2 , що підтверджується відповідною заявою, підпис на якій засвідчено ОСОБА_15 , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 02 квітня 2016 року за реєстровим №2115.
Відтак, укладаючи договір довічного утримання,   ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтвердили що вони діють за спільною згодою, договір укладається в інтересах сім`ї, а майно є об`єктом права спільної сумісної власності.
Судом також встановлено, що ОСОБА_1 надавав ОСОБА_3 передбачене умовами договору щомісячне матеріальне забезпечення у розмірі 1500,00 грн.  За висновком суду наданий ОСОБА_1 витяг з карткового рахунку про здійснення переказів ОСОБА_3 не доводить утримання останньою за рахунок особистих коштів.  Дохід кожного з подружжя в період шлюбу становить спільним бюджет сім`ї. ОСОБА_1 не надав доказів того, що в період виконання умов укладеного з ОСОБА_3 договору довічного утримання не проживав однією сім`єю з ОСОБА_1 . Суд також дав належну оцінку інформації з карткових рахунків сторін, з яких вбачається спільні витрати на придбання речей для дому, витрати на пальне для автомобіля. З карткового рахунку ОСОБА_2 знімалася готівка,а ОСОБА_1 поповнював свій картковий рахунок  у терміналі задля здійснення переказів ОСОБА_3 на виконання умов договору.
ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів того, що він перераховував  ОСОБА_3 щомісячне матеріальне забезпечення за рахунок своїх особистих коштів або збережень, накопичених до шлюбу. При цьому такі обставини не можуть бути підтверджені лише  показами свідків.
Установивши, що договір довічного утримання від 02.04.2016 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3   в інтересах сім`ї та зі згоди своєї дружини ОСОБА_2 , а також  враховуючи презумпцію спільності майна подружжя, обґрунтовано вважав, що квартира АДРЕСА_1 є суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає поділу в рівних частках.
Судом першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку дослідженим письмовим доказам та показам допитаних свідків. Колегія суддів не вбачає порушень судом норм матеріального чи процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного  суду  м. Києва від 07 вересня  2022 року без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено 22  березня 2023 року. 

Суддя-доповідач                                                     Шебуєва В.А.
 
         Судді                                                            Крижанівська Г.В.
 
                                                                               Матвієнко Ю.О.