Номер провадження: 22-ц/813/1584/23 
Справа № 523/8932/20
Головуючий у першій інстанції Донцов Д.Ю.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31.01.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
              головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
                                   суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,
 
              переглянув у порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та адвоката Черепова Дмитра Володимировича в інтересах ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11  червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про стягнення матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, - 
 
в с т а н о в и в:
15 червня 2020 року ОСОБА_3 звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про стягнення матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у якому просила суд стягнути з ОСОБА_2 та з ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» матеріальну шкоду завдану внаслідок скоєння ДТП в розмірі 39 013,68 грн; вартість звіту про оцінку колісного транспортного засобу у розмірі 2 000,00 грн; сплачений судовий збір в розмірі 840,80 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 12 500,00 грн., обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 14 січня 2020 року внаслідок ДТП, яке відбулось в м. Одеса, автомобіль Mitsubishi Colt д.н.з. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_3 , зазнав значних технічних пошкоджень.
Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2020 року у справі №522/1709/20 ОСОБА_2 визнаний винним та притягнутий до адміністративної відповідальності. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на час ДТП була застрахована у ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп». Згідно звіту №0628-03-20 від 12 березня 2020 року про оцінку колісного транспортного засобу Mitsubishi Colt д.н.з. НОМЕР_1 , складеного акредитованою страховою компанією суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_4 , вартість завданої шкоди позивачеві визначено в розмірі 34 122,67 грн. 
Вартість послуг фахівця щодо оцінки 2 000,00 грн. 
Для відновлення пошкодженого автомобіля позивач звернулась до автосервісного центру ТОВ «ІНТО-АВТО СЕРВІС» ЄДРОПУ 392249157. Після повного відновлювального ремонту, вказаним автосервісом було надано позивачеві до оплати рахунок фактуру №Г-000013 від 08.04.2020. Згідно вказаного рахунку, фактична вартість відновлювальних робіт склала 73 136,35 грн. Зважаючи на викладені обставини, позивач 27 травня 2020 року письмово звернулася до ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» з проханням зробити перерахунок розміру завданої їй матеріальної шкоди з 34 122,67 грн до 73 136,35 грн, відповідно до фактично понесених витрат на відновлювальний ремонт пошкодженого автомобіля. Після вказано звернення ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» фактично було сплачено позивачеві 34 122,67 грн. Тому на думку ОСОБА_5 , після часткової сплати ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», залишок несплаченої матеріальної шкоди позивачеві становить 39 013,68 грн.
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 06 липня 2020 року цивільну справу передано за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2020 року прийнято та призначено справу до розгляду.
25 листопада 2020 року надійшов лист Суворовського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2020 року, відповідно якого переслано відзив на позов представника ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», який надійшов до Суворовського районного суду 11 листопада 2020 року, у якому представник ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» заперечував проти задоволення вимог пред`явлених до страхової компанії, в обґрунтування чого зазначив, що страхова компанія у повному обсязі виконала зобов`язання щодо виплати страхового відшкодування, оскільки відповідно до розрахунку, наданого позивачем, суб`єкт оціночної діяльності ФОП ОСОБА_4 визначив матеріальну шкоду у розмірі 34 122,67 грн, із вказаним розміром ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» погодилось та виплатило відповідну суму страхового відшкодування. Щодо виставленого рахунку фактури автосервісним центром ТОВ «ІНТО-АВТО СЕРВІС», за відновлювальний ремонт, страховик зазначає щодо розрахунок   відбувся без урахування зносу транспортного засобу, тобто із порушення вимог законодавства, а тому відповідний рахунок не було прийнято страховиком, як підстава  для перерахунку суми страхового відшкодування.
01 червня 2021 року до суду надійшли письмові пояснення представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Черепова Дмитра Володимировича, який зазначав, що позов необґрунтований, оскільки ОСОБА_2 є особою, відповідальність якого була застрахована в ПрАТ УСК «Княжа Вієна Іншуренс Груп», тому у сенсі правових висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду, відсутні підстави для стягнення з  ОСОБА_2 матеріальних збитків (шкоди), завданих аварійним пошкодженням транспортного засобу, так як саме відповідач у даному випадку має відповідати в межах додаткової відповідальності страхувальника (у цьому випадку страхувальником є особа, яка заподіяла шкоду). Відповідальність страхувальника обмежується різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, однак у даному випадку різниця як така відсутня, оскільки розмір шкоди не перевищує застрахований ліміт відповідальності 100 000,00 грн за шкоду, заподіяну майну. Посилаючись на оцінку пошкоджень транспортного засобу вартість відновлювального ремонту складає 34 122,67 грн з врахуванням зносу. Вказана сума була погоджена та виплачена позивачу. Страхова виплата визначена з врахуванням фізичного зносу деталей транспортного засобу, а тому позовні вимоги позивача щодо додаткових коштів є необґрунтованими.
В судовому засіданні представник позивача – адвокат Султанов Тимур Західович. підтримав позовну заяву в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. 
Представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Черепов Дмитро Володимирович заперечував проти задоволення позову із підстав викладених в письмових поясненнях.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2021 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про стягнення матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди – задоволено частково.
Суд стягнув з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) матеріальну шкоду, завдану внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 25 269,80 (двадцять п`ять тисяч двісті шістдесят дев`ять гривень вісімдесят копійок);
стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) вартість звіту №0628-03-20 від 12 березня 2020 року про оцінку колісного транспортного засобу у розмірі 2 000 грн (дві тисячі гривень);
стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) судовий збір у сумі 544,59 грн  (п`ятсот сорок чотири гривні п`ятдесят дев`ять копійок). В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.
У апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3  просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу в сумі 12 500 грн скасувати й ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу в сумі 12 500 грн, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
В апеляційній скарзі адвокат Черепов Дмитро Володимирович в інтересах відповідача ОСОБА_2  просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
 Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Згідно із частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
На підставі зазначеного, розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.
 Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 31 січня 2023 року.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_3 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга адвоката Черепова Дмитра Володимировича в інтересах відповідача ОСОБА_2  підлягає задоволенню частково за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Отже, колегія суддів перевіряє в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції лише частині стягнення з відповідача ОСОБА_2  різниці страхового відшкодування з фактичною вартістю відновлювального ремонту в розмірі 25 269,80 грн та відмову у задоволенні вимог про відшкодування витрат на  правничу професійну допомогу. 
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до частин 1, 2 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.  Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Згідно із частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана  одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Згідно зі статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Відповідно до статей 3, 6 Закону України  «Про обов`язкове страхування  цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Згідно зі статтею 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, завдану майну потерпілих, становить 50 000 грн на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування.
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виник обов`язок з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.
Згідно зі статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.
За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю   між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Судом першої інстанції встановлено, що 19 січня 2020 року о 14 год. 40 хв., громадянин ОСОБА_2 керуючи автомобілем «DAEWOO», д.н.з. НОМЕР_3 по вул. Княжа, при виїзді на нерегульованому перехресті з вул. Кінна, не надав переваги в русі автомобілю «MITSUBISHI», д.н.з. НОМЕР_4 , який рухався на головній дорозі, та скоїв з ним зіткнення, в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальним збитком, чим ОСОБА_2 порушив п. 16.11 Правил дорожнього руху та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, за кваліфікуючими ознаками: порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів.
Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2020 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 грн на користь держави.
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України  постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
Позивач ОСОБА_3 звернулась до суб`єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_4 для проведення оцінки завданих збитків автомобілю «Mitsubishi Colt» д.н.з. НОМЕР_1 . За результатами проведення оцінки складено звіт №0628-03-20 від 12.03.2020. Сума матеріальної шкоди відповідно до звіту №0628-03-20 від 12.03.2020 становить 34 122 (тридцять чотири тисячі сто двадцять дві) грн 67 коп. Звіт також містить висновок щодо вартості відновлювального ремонту, що складає 59 592,47 грн.
Вартість послуг оцінювача відповідно до квитанції №0.0.1638306819.1.1 становить 2 000 (дві тисячі) грн.
На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована полісом обов`язкового страхування у ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», та страховик здійснив страхове відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 34 122,67 грн, що зазначено позивачем у позові та підтверджено представником ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» у відзиві на позов.
Відповідно рахунку-фактури №Г-000013 від 08.04.2020 складеного ТОВ «ІНТО-АВТО СЕРВІС» щодо автомобілю Mitsubishi Colt д.н.з. НОМЕР_1 , загальна вартість робіт по відновленню транспортного засобу становить 73 136,35 грн.
Позивач ОСОБА_3 сплатила зазначені кошти, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №7228 від 09.04.2020 на суму 33 535,60 грн та квитанцією до прибуткового касового ордера №7231 від 14.04.2020 на суму 39 600,75 грн.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Страхова компанія виконала у повному обсязі свої зобов`язання та здійснила виплату ОСОБА_3 суми страхового відшкодування у розмірі 34 122,67 грн.
Зважаючи на висновки, викладені Верховним Судом у постановах №522/15636/16-ц від 11.12.2019, №227/2996/16-ц від 11.12.2019, №668/7779/15-ц від 25.11.2019, винуватець ДТП повинен відшкодувати вартість відновлювального ремонту транспортного засобу, тоді як страхова компанія покриває лише розмір матеріального збитку.
Якщо транспортний засіб фактично відремонтований, то розмір збитку визначається як вартість затрачених на відновлювальний ремонт коштів, тобто як вартість реально витрачених матеріалів і проведених робіт (до таких висновків прийшов Верховний Суд у постановах від 30.10.2019 у справі №753/19288/14-ц та від 25.03.2019  у справі №591/3152/16-ц).
Враховуючи ті обставини, що на час складання звіту про оцінку транспортний засіб, ще не було відремонтовано, тоді як позивач був обізнаний, що реальна вартість відновлювального ремонту становить 59 592,47 грн та звернувшись до ТОВ «ІНТО-АВТО СЕРВІС» позивач на власний розсуд здійснив сплату коштів, що перевищують розмір відновлювального ремонту встановлений звітом суб`єкта оціночної діяльності, та з матеріалів справи неможливо встановити, що дана була необхідна сама для відновлення транспортного засобу внаслідок ДТП за винуватості ОСОБА_2 ..
Задовольняючи позов в частині відшкодування майнової шкоди з винуватця    ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов висновку, що враховуючи наявний звіт оцінки суб`єкта оціночної діяльності за яким встановлено вартість матеріальної шкоди у розмірі 34 122,67 грн, який було сплачено ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на користь позивача, отже зобов`язання страховика виконані у повному обсязі, тому вимоги до зазначеного відповідача є необґрунтованими. Враховуючий встановлений розмір вартості відновлювального ремонту відповідно оцінки суб`єкта оціночної діяльності на суму 59 592,47 грн та фактично понесені витрати на відновлення транспортного засобу суд вважає, що позовна заява обґрунтована в межах зазначеної суми, а отже з відповідача ОСОБА_2 слід стягнути суму у розмірі 25 269,80 грн матеріальної шкоди (різниці страхового відшкодування з фактичною  вартістю відновлювального ремонту) та 2 000,00 грн витрат на послуги суб`єкта оціночної діяльності.
Крім того, відповідно до ст. 133, ч. 2 ст. 141 ЦПК України також є обґрунтованими позовні вимоги в частині стягнення судових витрат в розмірі 884,64 грн, які підлягають до стягнення з відповідача до якого пред`явленні вимоги про стягнення коштів, а саме з ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп».
Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до змісту ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судом першої інстанції встановлено, що за подання даного позову позивач поніс додаткові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією №8 від 12.06.2020 на зазначену суму. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, судовий збір у розмірі 544,59 грн підлягає до стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача з урахування пропорційності задоволеним позовним вимогам.
Частинами 2-4 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони  або публічним інтересом до справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.01.2014 (справа «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір- обґрунтованим (п. 268).
Отже, суд дотримується позиції, що необхідною умовою для вирішення  питання розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи (постанови КГС ВС від 31 січня 2019 року у справі №19/64/2012/5003, від 05 січня 2019 року у справі №906/194/18, від 19 лютого 2019 року у справі №917/1071/18). 
Так, на підтвердження фактичного здійснення учасником справи судових витрат     на професійну правничу допомогу суду має бути надано належні фінансові документи, що свідчать про перерахування цією особою коштів адвокату за надані послуги на підставі договору про надання правової допомоги.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником позивача надано рахунок на оплату №1 від 02.03.2020 на суму 12 500,00 грн та квитанцію №0.0.1638304372.1 від 04.03.2020 на зазначену суму, однак суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв наданий доказ як належне підтвердження понесених витрат, оскільки до суду не надано належного обґрунтування необхідності понесення витрат на правничу допомогу у такому розмірі та не надано доказів фактичного виконання робіт (акту виконаних робіт), а тому така вимога не підлягає задоволенню.
Проте, судова колегія із висновком суду першої інстанції в частині задоволення позову про стягнення з відповідача ОСОБА_2 різниці страхового відшкодування з фактичною вартістю відновлювального ремонту в розмірі 25 269,80 грн погодитися неможе, виходячи з наступного.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог   пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а  й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує,  що  п.  1  статті  6 Конвенції  зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень,  але це не може сприйматись  як вимога надавати  детальну  відповідь  на  кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.  Крім того,  необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства,  традиції,  юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). 
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України,  цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам в частині вимог про відшкодування майнової шкоди.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку в цій частині вимог докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Проте, позивачем  ОСОБА_3 , та її представником, адвокатом Султановим Тімуром Західовичем, не доведено належним чином підстави позову, а саме, правові підстави для притягнення відповідача до відповідальності про сплату потерпілому  різниці страхового відшкодування з фактичною вартістю відновлювального ремонту в розмірі 25 269,80 грн.
Пунктом 36.1. статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, – МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
Згідно із пунктом 36.2. статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими – прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.
Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону,  – МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. 
У абзаці другому пункту 16 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що оскільки відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК України, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках МТСБУ, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. 
               Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язку з`ясовується судом першої інстанції, у зв`язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) зроблено висновок, що «відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував  свою цивільно-правову відповідальність».
Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 27 березня 2019 року у справі №521/5996/16.
Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування покладається на страховика.
Заперечуючи проти позову, відповідач стверджував, що страхова компанія у повному обсязі виконала зобов`язання щодо виплати страхового відшкодування позивачу, оскільки відповідно розрахунку, наданого позивачем, суб`єкт оціночної діяльності  ФОП ОСОБА_4 визначив матеріальну шкоду у розмірі 34 122,67 грн, із вказаним розміром позивач погодилась та отримала суму страхового відшкодування. Отже розмір страхового відшкодування є достатнім для повного відшкодування майнової шкоди потерпілої Розмір майнової шкоди, визначений позивачем у позовній заяві, не доведений належними та допустимими доказами.
Відновлювальний ремонт (або ремонт) – це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів  (далі – КТЗ) чи його складника (ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Складова частина КТЗ (складник) – деталь, складова одиниця чи комплектувальний виріб, які відповідають вимогам конструкторської документації (пункт 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року №142/5/2092).
Пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).
Відповідно до вимог пункту 8.2 цієї Методики вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу розраховується за формулою:
Сврз = С р+ С м+ С сХ (1- Е З), де:
С р- вартість ремонтно-відновлювальних робіт, грн;
С м- вартість необхідних для ремонту матеріалів, грн;
С с- вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, грн;
Е З- коефіцієнт фізичного зносу.
Отже, якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу та ПДВ.
На підтвердження відновлювального ремонту свого автомобілю, пошкодженого в наслідок ДТП, позивач надала суду рахунок-фактуру №Г-000013 від 08 квітня 2020 року щодо вартості відновлювального ремонту, складений ТОВ «ІНТО-АВТО СЕРВІС» та копії квитанцій до прибуткового касового ордеру №7228 від 09 квітня 2020 року та №7231 від 14 квітня 2020 року на загальну суму 73 136,35 грн (а.с. 34, 35)
Вирішуючи аналогічну справу при застосування до спірних правовідносин,  статті 1194 ЦК України, Верховний Суд у постанові від 03 травня 2018 року у справі №372/1010/16 (провадження №61-3416св18) дійшов правового висновку про те, що «за правилами статей 1188, 1192 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується у розмірі реальної вартості виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Автомобіль позивача до ДТП було пошкоджено і для відновлення його стану, що передував ДТП, експертом визначено вартість відновлювального ремонту в розмірі 41 913 грн 13 коп (розмір реального матеріального збитку), чому надано належну правову оцінку судами попередніх інстанцій при розгляді справи. Та обставина, що позивачем було сплачено більшу суму за ремонтні роботи її автомобіля, не свідчить, що усі виконані ремонтні роботи були пов`язані саме з вказаною вище ДТП і відповідальність за їх оплату в повному обсязі має нести відповідач у справі».
У постанові від 17 квітня 2019 року у справі №520/10265/16 (провадження №61-15695св18) Верховний Суд дійшов наступного правового висновку: «враховуючи той факт, що позивач погодився з розміром страхового відшкодування, визначеним страховою компанією відповідача, що підтверджується фактом отримання ним грошових коштів у визначеній страховиком сумі та відсутністю належних і допустимих доказів незгоди з такою сумою, а чинне законодавство передбачає право потерпілого на звернення до винної у ДТП особи у разі, коли розмір завданої майнової шкоди перевищує ліміт відповідальності страхової компанії, висновок апеляційного суду про те, що позовні     вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, є обґрунтованим».
У постанові від 27 червня 2018 року у справі №466/9318/14 (провадження №61-12554св18) Верховний Суд дійшов висновку про те, що «ухвалюючи рішення про відмову у позові, апеляційний суд виходив з того, що страховою компанією у повному обсязі виплачено позивачу страхове відшкодування відповідно до розміру оціненої шкоди, а акт виконаних робіт на суму 29 006,90 грн. та квитанція про їх оплату від 30 вересня 2014 року не містять доказів, що вказані роботи проведенні для усунення пошкоджень автомобіля, отриманих саме в даній дорожньо-транспортній пригоді».
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня  2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування  достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, з урахуванням їх переконливості, належності  і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що в судовому засіданні з об`єктивністю та достовірністю встановлено, що позивач ОСОБА_3 погодилася з розміром страхового відшкодування в розмірі 34 122,67 грн, оцінену у встановленим законом порядку, що підтверджується фактом отримання позивачкою грошових коштів у визначеній страховиком сумі та відсутністю належних і допустимих доказів незгоди з такою сумою. Тому, страховиком у повному обсязі виплачено позивачу страхове відшкодування відповідно до розміру оціненої шкоди, а позивач в всупереч п. 36.2. ст. 36 Закону 1961 не надала суду документального підтвердження ні фактично понесених витрат на придбання запчастин, ні факту придбання нових запчастин у платника ПДВ та ні проведення відновленого ремонту автомобіля в розмірі 73 136,35 грн. 
За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач  ОСОБА_3   має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, але у даному випадку в судовому засіданні позивачем не доведено належним чином, що відповідач порушив її права. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України  її право не підлягає судовому захисту.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Отже, вимоги позивача в частині вимог про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП, є незаконними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Проте, колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги адвоката Черепова Дмитра Володимировича в інтересах відповідача ОСОБА_2 про скасування рішення суду першої інстанції в повному обсязі, оскільки вимоги про стягнення з відповідача ОСОБА_2  на користь позивача вартості звіту №0628-03-20 від 12.03.2020 про оцінку колісного транспортного засобу у розмірі 2 000 грн є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу.
Посилання позивача ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу є незаконним та необґрунтованим, не приймаються до уваги за таких підстав.
У постанові від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18 (провадження №61-13573св19) Верховний Суд виходив з того, що «Проте відповідач не надав суду розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
Інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.
За таких обставин апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що підстав для ухвалення додаткового рішення (постанови) про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язаних з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає».
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно виходив, що до суду не надано належного обґрунтування необхідності понесення витрат на правничу допомогу у такому розмірі та не надано доказів фактичного виконання робіт (акту виконаних робіт), отже позивачем не  доведено належним чином, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір – обґрунтованим.
Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 89, 263, 264 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статті  1194 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування  рішення суду першої інстанції в частині вимог про відшкодування майнової шкоди завданої внаслідок ДТП, й ухвалення у цій частині вимог нового рішення про відмову у задоволенні позову. Рішення суду першої інстанції в частині стягнення вартості складання звіту №0628-03-20 від 12.03.2020 про оцінку колісного транспортного засобу у розмірі 2 000 грн та відмови у задоволенні відшкодування витрат на професійну правничу допомогу залишити без змін.
На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судовій збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідач ОСОБА_2   поніс і документально підтвердив витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 1 261,20 грн, тому у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги з позивача на користь відповідача підлягає присудженню судовий збір в сумі 1 261, 20 грн. 
 В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3ст. 389 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу адвоката Черепова Дмитра Володимировича в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2021 року в частині відшкодування різниці страхового відшкодування з фактичною вартістю відновлювального ремонту в розмірі 25 269,80 грн скасувати й ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відмовити. 
Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3   вартості складання  звіту №0628-03-20 від 12.03.2020 про оцінку колісного транспортного засобу у розмірі  2 000 грн (дві тисячі гривень), та відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат  на професійну правничу допомогу залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги у сумі 1 261,20 грн. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено: 31 січня 2023 року.
                                                                                                     
Судді Одеського апеляційного суду:                                              М.М.Драгомерецький  
 
А.І.Дришлюк 

Р.Д.Громік