Справа № 769/2967/21                                                                                                                     Головуючий в суді І інстанції Волчко А.Я.
Провадження № 22-ц/824/2652/2023                                                                                                      Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2023 року                                                                                                                                        м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Мельника Я.С.,
суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,
за участі секретаря Твердохліб В.В.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки та винагороди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 29 вересня 2018 року відповідачка за договором позики взяла у нього в борг 15,000 доларів СІНА, які зобов`язалась повернути до 31 березня 2019 року. Винагороду встановлено у розмірі 10% від цієї суми.
Згідно розписки, 31 березня 2019 року сума боргу з винагородою складатиме 26 573 дол. США. В разі неповернення суми боргу в строк відповідачка зобов`язалась сплатити щоденну неустойку в розмірі 25% від всієї суми.
Вказував, що відповідачка повернула тільки 16 500 дол. винагороди, залишок борг склав 10 073 долари СІІІА.
Винагорода позикодавцю розрахована ним за семимісячний період з 03 листопада 2020 року по 03 червня 2021 року та, за мінусом основного боргу в розмірі 10 073 дол., винагорода складає 9 548 доларів США.
Відповідачка прострочила повернення боргу і згідно договору позики повинна сплатити щоденну 25% неустойку.
Розмір неустойки, за розрахунком позивача, за один день складає 2518 дол. (10 073 дол. основного боргу*25%), а за 212-денний період з 03 листопада 2020 року по 03 червня 2021 року складає 533 816 доларів США (2518 дол. * 212 діб).
Загальна сума позову складається з винагороди позикодавця та неустойки і складає 543 тисячі 359 доларів США.
На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з відповідачки на його користь 543 359 доларів США.?
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 вересня 2022 року позов задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку в розмірі 1 000 дол. США, що становить 27 227,50 грн. В решті вимог позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на Користь держави судовий збір в розмірі 908 грн.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.
Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що місцевий суд порушив вимоги ст. 546 ЦК України та неправомірно зменшив розмір неустойки, крім цього, вказує, що місцевий суд безпідставно прийняв до уваги відзив відповідачки та врахував неправдиві відомості про її поганий матеріальний стан.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що визначена в договорі позики винагорода, з посиланням на ч. 1 ст. 1048 ЦК України, визначає сплату позичальником процентів за період правомірного користування позикою, а відтак з настанням строку виконання зобов`язання за договором позики, згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, право позикодавця нараховувати проценти за користування позикою припиняється, а відтак відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення винагороди. Разом з тим, умова договору позики про те, що неустойка зменшенню не підлягає є нікчемною оскільки суперечить ч. 3 ст. 551 ЦК України, а відтак, з урахуванням справедливості необхідно зменшити розмір пені та стягнути з відповідача на користь позивача неустойку у розмірі 1 000 дол. США.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, 29 вересня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики.
За даним договором ОСОБА_2 взяла у борг ОСОБА_1 гроші в сумі 15 000 доларів США строком на 6 місяців, які зобов`язалась повернути 31 березня 2019 року. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України встановлено винагороду для позикодавця у формі 10 % від суми позики щомісячно до дня фактичного повернення грошових коштів. 31 березня 2019 року сума боргу з 10 % винагороди складе 26 573 доларів США. В разі неповернення суми боргу в строк ОСОБА_2 зобов`язалась сплатити щоденну неустойку в розмірі 25 % від всієї суми. Неустойка згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК забезпечує виконання договору позики і зменшенню не підлягає. В разі відсутності ОСОБА_1 суму позики зобов`язалась повернути ОСОБА_3 на вище зазначених умовах (а.с. 5).
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 січня 2021 року у справі № 369/11450/19 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму позики в розмірі 10 073 доларів США та неустойку в розмірі 5 000 доларів США, що разом еквівалентно становить 376 825 грн. (триста сімдесят шість тисяч гривень та вісімсот двадцять п`ять гривень). В решті вимог позову відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 січня 2021 року у справі № 369/11450/19 - залишено без змін.
Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
10 червня 2021 року ОСОБА_2 написала ОСОБА_1 заяву, засвідчену нотаріально, в якій підтвердила намір добровільно виконати грошове зобов`язання, а саме сплатити суму позики в розмірі 10 073 доларів США, неустойку в розмірі 5 000 доларів США, що разом становить еквівалентно 376 825,00 грн., що підлягає примусовому виконанню за рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 січня 2021 року у справі № 369/11450/19 (а.с. 25).
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч. 1 ст. 1046 ЦК України).
Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Абзацом 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.
Припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такий правовий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 4-10цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).
За договором позики від 29 вересня 2018 року ОСОБА_2 зобов`язалась повернути ОСОБА_1 борг в строк до 31 березня 2019 року. 
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що визначена в договорі позики винагорода з посиланням на ч. 1 ст. 1048 ЦК України визначає сплату позичальником процентів за період правомірного користування позикою та з настанням строку виконання зобов`язання за договором позики - 31 березня 2019 року, згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, право позикодавця нараховувати проценти за користування позикою припиняється, а відтак відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення винагороди.
Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За умовами договору позики від 29 вересня 2018 року в разі неповернення суми боргу в строк ОСОБА_2 зобов`язалась сплатити щоденну неустойку в розмірі 25 % від всієї суми. Також договором визначено, що неустойка згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК забезпечує виконання договору позики і зменшенню не підлягає.
Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Таким чином, колегія суддів вважає, що умова договору позики від 29 вересня 2018 року про те, що неустойка зменшенню не підлягає, прямо суперечить ч. 3 ст. 551 ЦК України та є нікчемною.
Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду України, зокрема у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Великої Палати Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц.
З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність зменшення пені до 1000 дол. США, на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, що відповідає завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи, оскільки визначений судом розмір неустойки відповідатиме меті забезпечення виконання умов договору, не буде надмірним та не поставить відповідача у вкрай невигідне становище, враховуючи, що у матеріалах справи відсутні докази того, що позивачу завдана істотна шкода.
Твердження апелянта про те, що місцевий суд не врахував наявності у відповідача великого доходу, оцінюються колегією суддів критично, з огляду на те, що такі обставини не є предметом розгляду і не мають правового значення для вирішення цієї справи.
Інші доводи апелянта зводяться до суперечливого тлумачення норм матеріального права та незгоди із висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не можуть бути підставою для скасування обґрунтованого рішення суду першої інстанції.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
 
Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 вересня 2022 року - без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

 Головуючий:                                         Судді: