ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року	Львів	Справа № 260/4941/21 пров. № А/857/2180/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді                                                 Сеника Р.П.,  
суддів                                                                       Онишкевич Т.В., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2021 року у справі № 260/4941/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення,-

суддя в 1-й інстанції –Рейті С.І., 
час ухвалення рішення – 07.12.2021 року, 
місце ухвалення рішення – м. Ужгород, 
дата складання повного тексту рішення – 13.12.2021 року,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України (далі – відповідач 1, Міністерство оборони України), ІНФОРМАЦІЯ_2 , яким просить визнати протиправним  та скасувати рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , оформлене п. 16 протоколу № 96 від 22.06.2021 року,  та зобов`язати Міністерство оборони України виплатити одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 .
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що у період з 16.10.1986 року по 04.11.1987 року проходив військову службу в Демократичній Республіці Афганістан. Згідно із свідоцтвом про хворобу від 28.10.1987 року встановлено, що позивач отримав поранення та згідно довідки ЗАК-Р-82 № 004018 від 30.11.1987 року позивачу присвоєно інвалідність 2 групи, що також підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 19.02.2020 року.
28.09.2020 року ІНФОРМАЦІЯ_3 позивача було направлено до Закарпатського обласного бюро судово-медичної експертизи для визначення захворювання таким, що настало внаслідок поранення отриманого при проходженні військової служби, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії та висновком № 543 від 28.09.2020 року підтверджено виникнення ушкоджень позивача внаслідок вогнепальних кульових поранень під час бойових дій в Афганістані в 1987 року.
Разом з тим, рішенням комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 17.06.2021 року позивачу відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з тим, що на час встановлення інвалідності в 1987 році не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги. Крім того, зазначено, що інвалідність позивача встановлена понад три місяці після звільнення зі служби та група інвалідності змінена понад дворічний термін після встановлення первинної групи інвалідності.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2021 року у справі № 260/4941/21 у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції оскаржив позивач, подавши на нього апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги. З дати отримання довідки МСЕК у позивача виникло право на отримання одноразової грошової допомоги. 
Просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2021 року у справі № 260/4941/21 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки між цими подіями минуло понад два роки, з огляду на що рішення відповідача про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги є правильним, відтак, відсутні правові підстави для задоволення адміністративного позову.
Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 в період з 16.10.1986 року по 04.11.1987 року проходив строкову військову службу, в тому числі приймав участь в бойових діях в Демократичній Республіці Афганістан з 04.02.1987 року по 04.11.1987 року (а.с.19).
04.11.1987 року відповідно до відомостей військового білету, позивача звільнено зі строкової військової служби (а.с.12).
Відповідно до довідки серії ЗАК-Р-82 № 004018, починаючи з 30.11.1987 року позивачу встановлено II групу інвалідності внаслідок контузії, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби (а.с.18).
28.09.2020 року військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 видано направлення ОСОБА_1 на консультацію, обстеження з приводу визначення захворювання таким, що настало внаслідок поранення отриманого при проходженні військової служби, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії до Закарпатського обласного бюро судово-медичної експертизи (а.с.20).
17.12.2020 року протоколом 16 Регіональної військово-лікарської комісії № 285 від  17.12.2020 року встановлено, що отримані позивачем поранення (наслідки вогнепального кульового поранення) пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. Постанову про причинний зв`язок поранення по свідоцтву про хворобу № 1215 від 28.10.1987 року ВЛК ГВКГ ім. М.М. Бурденка – відмінити (а.с.23).
Висновком спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи Ужгородського районного відділення Закарпатського обласного бюро судово-медичної експертизи № 543 від 04.01.2021 року заключено, що ушкодження, наявні у ОСОБА_1 могли виникнути внаслідок вогнепальних кульових поранень під час бойових дій в Афганістані в 1987 році (а.с.21-22).
Відповідно до Довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ № 661857 від 01.02.2021 року при повторному огляді ОСОБА_1 , у зв`язку із зміною категорії, визначено група інвалідності – друга; поранення, так, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
01.02.2021 року позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_5 з заявою щодо виплати одноразової грошової допомоги.
25.05.2021 року ІНФОРМАЦІЯ_6 направив заяву позивача з доданими ним документами до Департаменту фінансів Міністерства оборони України.
Відповідно до витягу з Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 17.06.2021 року № 96, комісія дійшла висновку про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги гр. ОСОБА_1 , оскільки, заявник не має права на одержання одноразової грошової допомоги, так як на час встановлення інвалідності в 1987 році не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги. Крім цього, заявнику інвалідність встановлено понад 3-місячний термін (а.с.8).
Не погоджуючись з відмовою уповноваженого органу щодо не виплати одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.
З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (Закон N 2011-XII) передбачено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
У п. 6 ч. 2 ст. 16 Закону N 2011-XII передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження строкової військової служби, цих зборів, служби у військовому резерві.
Отже, цією нормою встановлено особливий порядок правового регулювання виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям строкової військової служби, військовозобов`язаним або резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, тобто вона є спеціальною правовою нормою, що містить особливі критерії для встановлення умов виплати одноразової грошової допомоги таким особам, зокрема: а) особливі суб`єкти отримання допомоги - військовослужбовцям строкової військової служби, військовозобов`язаним або резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві; б) визначений час настання інвалідності - при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження строкової військової служби, цих зборів, служби у військовому резерві; в) відсутність умови про настання інвалідності після закінчення тримісячного строку після звільнення зі служби, закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві.
З метою реалізації норм Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Кабінетом Міністрів України затверджено Порядок №975.
Так, відповідно до підп. 3 п. 6 вказаного Порядку одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю строкової служби, військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової служби, військовозобов`язаному чи резервісту під час виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження таких зборів, служби у військовому резерві.
Цією ж нормою визначено розмір такої допомоги при дотриманні особливих критеріїв для встановлення умов виплати одноразової грошової допомоги.
Таким чином, згідно з п. 6 ч. 2 ст. 16 Закону N 2011-XII (у редакції з 1 січня 2017 року) для військовослужбовців строкової військової служби, військовозобов`язаних або резервістів, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, встановлено окремий порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги, відповідно до яких обмежено проміжок часу у який, у разі настання інвалідності, виникає право цих осіб на отримання одноразової грошової допомоги та такий проміжок часу визначений періодом виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження таких зборів, служби у військовому резерві. У разі встановлення інвалідності в період дії зазначеної редакції ст. 16 Закону N 2011-XII після спливу трьох місяців від дня звільнення зі служби, закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві права на отримання вказаної одноразової грошової допомоги у військовослужбовця строкової військової служби, військовозобов`язаних або резервістів, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, не виникає.
Вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі N 806/1989/18.
Крім того слід зазначити, що вперше порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги запроваджений з 01.01.2014 шляхом доповнення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» статтею 16-3 (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців» від 04.07.2012 №5040-VI).
Відповідно до пункту 3 Порядку №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
За приписами пункту 8 Порядку №975 якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
Статтею 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який набрав чинності з 01.01.2014, передбачено, що якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
Положення пункту четвертого статті 16-3 Закону № 2011-XII застосовується до правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 01.01.2014.
У подальшому Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII (набрав чинності з 01.01.2017) пункт 4 статті 16-3 Закону №2011-XII доповнено абзацом другим такого змісту: «У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється».
Верховний Суд у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 15.07.2020 у справі №240/10153/19 зазначив наступне: «Змістовно абзац другий пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII є конкретизацією правової норми, яка міститься в абзаці першому даної статті. Якщо в абзаці першому передбачено умови, коли здійснюється виплата допомоги, то абзац другий передбачає умови, за відсутності яких виплата допомоги не здійснюється. Окрім того, абзац другий пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII встановлює обмеження дворічним строком не лише для зміни групи інвалідності або ступеня втрати працездатності, а також і для зміни причини інвалідності. Обидві ці норми (абзац перший та другий пункту 4 статті 16-3 Закону) передбачають дворічний строк, протягом якого зміна групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі. Зазначені правові норми є нормами прямої дії і поширюються на всіх військовослужбовців».
Ухвалюючи вказану постанову, Судова палата відступила від правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 20.03.2018 у справі №295/3091/17, від 21.06.2018 у справі № 760/11440/17 (на які у даній справі послався апеляційний суд), від 30.09.2019 у справі № 825/1380/18 та інших, де його застосовано, та дійшла наступного висновку про застосування пункту 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII: право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі у зв`язку із встановленням військовослужбовцю під час повторного огляду вищої групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності визначається за законодавством, що діє на день повторного огляду; передбачені пунктом 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності застосовуються починаючи з 01.01.2014; зазначений дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, незалежно від дати, коли їх встановлено вперше (до 01.01.2014 чи після).
Верховний Суд у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 02.12.2020 у справі №1.380.2019.006957 зазначив наступне: «Дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, а наслідок, який спричинило ушкодження здоров`я після дворічного строку, відповідно до рішення МСЕК (встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності) для обчислення строку самостійного правового значення не має. Дворічний строк для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі застосовується з моменту рішення компетентного органу (МСЕК), яким вперше встановлено ступінь ушкодження здоров`я особи (незалежно від його виду: інвалідність або ступінь втрати працездатності без встановлення інвалідності), внаслідок травми або захворювання. Такий підхід (застосування дворічного строку) має на меті гарантування принципу правової визначеності для особи та запобігання можливих помилок з боку суб`єктів (органів МСЕК), які встановлюють причинно-наслідковий зв`язок між отриманою травмою або захворюванням та ступенем зумовленого ними погіршення стану здоров`я, визначивши, що лише протягом дворічного проміжку часу це можливо встановити достовірно.
Як підтверджено матеріалами справи, підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 в період з 16.10.1986 року по 04.11.1987 року проходив строкову військову службу, в тому числі приймав участь в бойових діях в Демократичній Республіці Афганістан з 04.02.1987 року по 04.11.1987 року (а.с.19).
04.11.1987 року відповідно до відомостей військового білету, позивача звільнено зі строкової військової служби (а.с.12).
Відповідно до довідки серії ЗАК-Р-82 № 004018, починаючи з 30.11.1987 року позивачу встановлено II групу інвалідності внаслідок контузії, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби (а.с.18).
28.09.2020 року військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 видано направлення ОСОБА_1 на консультацію, обстеження з приводу визначення захворювання таким, що настало внаслідок поранення отриманого при проходженні військової служби, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії до Закарпатського обласного бюро судово-медичної експертизи (а.с.20).
17.12.2020 року протоколом 16 Регіональної військово-лікарської комісії № 285 від  17.12.2020 року встановлено, що отримані позивачем поранення (наслідки вогнепального кульового поранення) пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. Постанову про причинний зв`язок поранення по свідоцтву про хворобу № 1215 від 28.10.1987 року ВЛК ГВКГ ім. М.М. Бурденка – відмінити (а.с.23).
Висновком спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи Ужгородського районного відділення Закарпатського обласного бюро судово-медичної експертизи № 543 від 04.01.2021 року заключено, що ушкодження, наявні у ОСОБА_1 могли виникнути внаслідок вогнепальних кульових поранень під час бойових дій в Афганістані в 1987 році (а.с.21-22).
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги, позовні вимоги є необґрунтованими, а позов таким що не підлягає до задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. 
Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. 
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими. 
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. 
Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст.139 КАС України судовий збір розподілу не підлягає.

Керуючись ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2021 року у справі № 260/4941/21 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. П. Сеник 	
судді	 	Т. В. Онишкевич 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк  	
Повне судове рішення складено 29.03.2023 року