КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 760/28019/17	 	
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1788/2023	 	
Головуючий у суді першої інстанції: Букіна О.М.	 	
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.	 	
 
17 січня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді:  Семенюк Т.А.
Суддів: Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,
при секретарі - Максюк І.Г., 
розглянувши в судовому засіданні в м. Києві, справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 01 лютого 2022 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Павловська Г.О. про визнання недійсним договору купівлі - продажу та витребування майна,-
В С ТА Н О В И В:
 
У грудні 2017 рокупозивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись в обґрунтування позовних вимог на те, що ОСОБА_2 є громадянином Російської Федерації, який постійно проживає на території Російської Федерації у місті Санкт-Петербург.
Вказував, що 26 жовтня 2011 року внаслідок інвестування в будівництво квартири у місті Києві ОСОБА_2 отримав Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , серії НОМЕР_1 , видане Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 17.10.2011 за № 1213-С/КІ.
Посилається, що згідно витягу про державну реєстрацію прав від 16.11.2011 за №32064126 Свідоцтво про право власності було зареєстроване у Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна за реєстраційним № 35168254 та 20 вересня 2011 року Київським міським БТІ було виготовлено технічний паспорт на квартиру відповідно до якого, інвентаризаційна вартість квартири складає 2251 628 грн.
Стверджує, що оскільки ОСОБА_2 постійно проживає за межами території України, тому для догляду та контролю за квартирою він залишив від неї ключ своєму товаришу ОСОБА_4 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , з метою періодичного відвідування та її огляду.
У листопаді 2017 року, під час чергового візиту ОСОБА_4 до квартири, консьєрж йому повідомила, що остання продана. Після оглядання квартири ОСОБА_4 помітив в ній сторонній предмет - будівельний візок, після чого направився до ЖЕКу, в якому теж підтвердили, що у квартири дійсно новий власник.
Вказує, що ОСОБА_4 відразу зателефонував власнику квартири - ОСОБА_2 та повідомив про дані обставини на що ОСОБА_2 зазначив, що помилка, оскільки на територію України він не в`їжджав багато років, договір купівлі-продажу квартири не підписував і намірів відчужувати її третім особам не мав, доручення на право розпорядження квартирою нікому не видавав, а оригінали документів на квартиру весь час знаходяться у нього.
Проте, з Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що власником спірної квартири дійсно значиться інша особа -  ОСОБА_1 .
Крім того зазначає, що 22 листопада 2017 року по даному факту була викликана слідчо-оперативна група Солом`янського управління поліції, яка зафіксувала факт зайняття квартири ОСОБА_1 .
Вказує, що при проведенні слідчих дій стало відомо, що квартира двічі відчужувалася: у травні 2017 року на користь ОСОБА_3 , мешканця АР Крим, згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 25.05.2017 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О., зареєстрованого в реєстрі за № 500, та у вересні цього ж року -на користь ОСОБА_1 , громадянина КНР, згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 01.09.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондра Л.В., зареєстрованого в реєстрі за №2600.
При цьому, продавцем за першим договором купівлі-продажу є начебто особисто ОСОБА_2 .
Проте представник позивача стверджує, що дійсний власник квартири ОСОБА_2 на дату укладання договору купівлі-продажу фізично не міг бути присутнім у місті Дніпро, оскільки знаходився за межами території України, на яку не в`їжджав багато років, що підтверджується даними закордонного паспорту позивача та листом прикордонної служби. Крім того, почерк та підпис ОСОБА_2 у договорі купівлі-продажу значно та очевидно відрізняються від його особистих підписів.
Представник позивача посилається, що за відсутністю власника квартири та його волевиявлення, було здійснено неодноразовий її продаж за ціною яка в 30 разів менше дійсної вартості, при цьому, з метою утруднення її повернення власнику, покупцями за цими договорами виступали особи, які не проживають на території України або не є її резидентами.
Представник позивача вказує, що певними особами проводяться дії, направленні на шахрайське заволодіння квартирою ОСОБА_2 з метою її відчуження третім особам.
Зазначає, що договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 25.05.2017 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловською Г.О., зареєстрований в реєстрі за № 500, укладений за відсутності вільного волевиявлення власника квартири - ОСОБА_2 , оскільки він не підписаний останнім, а тому відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК є недійсним.
При цьому вказує, що оскільки ОСОБА_3  не набув право власності на квартиру, то і не мав права розпоряджатися нею у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 319 ЦК України, зокрема продавати ОСОБА_1 .
Стверджує, що квартира АДРЕСА_1 , з моменту його побудови, знаходилась у власності ОСОБА_2 , і вибула з його володіння поза його волею, тому є всі правові підстави для витребування її у набувача, тобто ОСОБА_1 .
У зв`язку із викладеним просив визнати визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 25.05.2017 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О., зареєстрований в реєстрі за № 500 та витребувати від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 01 лютого 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 25.05.2017, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 500.
Витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартиру   АДРЕСА_1 .
Стягнуто з  ОСОБА_3 на користь  ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 640,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 8 000,00 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, вважаючи, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, щовін є добросвісним набувачем спірної квартири, усі документи та їх правильність перевірялися представниками ріелтерської компанії, яка займлась оформленням  договору купівлі-продажу спірної квартири.  
Вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказу, що у документах, які надала приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Павловська Г.О., міститься копія паспорту громадянина України ОСОБА_2 , та саме за цим паспортом громадянин України ОСОБА_2 здійснив продаж квартири ОСОБА_3 .
Враховуючи той факт, що позивач здійснював продаж квартири за паспортом громадянина України, відмітка про перетинання державного кордону у паспорті не проставлялася.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.  
Судом встановлено, що  ОСОБА_2  на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_1 від 26.10.2011 (а.с. 14 т.1).
Вказані обставини сторонами також не оспорюються.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що в листопаді 2017 року позивачу стало відомо про те, що належна йому на праві власності спірна квартира вибула з його володіння на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2017.
Як вбачається із документів, наданих приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О., 25.05.2017 між ОСОБА_2 , громадянином України, РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_3 , та ОСОБА_3 , громадянином України, РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_4 , було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. та зареєстрований в реєстрі за № 500 (а.с. 4 т. 3).
Так, приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Павловській Г.О. на підтвердження особи ОСОБА_2 було надано паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 виданий на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , а також довідку про присвоєння ідентифікаційного номера ОСОБА_2 - НОМЕР_2 (а.с. 5 т. 3).
Разом із тимсудом першої інстанції  встановлено, що ОСОБА_2 є громадянином Російської Федерації, що підтверджується копією паспорта громадянина Російської Федерації, РНОКПП в Україні йому не присвоювався та останній зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 (а.с. 8-13 т. 1).
Відповідно до довідки, наданої начальником Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 23.02.2018 вбачається, що за результатами перевірки інформації, що зберігається в базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України», що функціонує відповідно до пункту 23 Положення про цю базу даних, затвердженого наказом Адміністрації Держприкордонслужби України від 25.06.2007 за № 472, зареєстрованого у Мін`юсті України 05.07.2007 р. за № 765/14032, відомостей про перетинання державного кордону України у період з 23.02.2013 по 22.02.2018 громадянином Російської ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в базі даних не виявлено (а.с. 63 т. 1).
Згідно копії закордонного паспорту позивача, яка знаходиться у матеріалах справи, вбачається, що останній за період 23.02.2013 по 22.02.2018 на територію України не в'їжджав та не виїжджав.
Доказів на спростування вказаних обставин, відповідачами не надано.
Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що позивач був відсутній на території України під час укладання та посвідчення спірного договору.
Крім того, аналізуючи матеріали справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що особа, яка надала документи під час укладання та посвідчення спірного договору купівлі-продажу, як власник спірної квартири не є особою позивача, що також підтверджується наявними у справі фото на відповідних документах, що посвідчують особу позивача.
Крім того,підписи позивача ОСОБА_2 у паспорті громадянина Російської Федерації, та документах, що стали підставою для посвідчення спірного договору купівлі-продажу, зокрема, паспорті громадянина України та договорі купівлі-продажу квартири від 25.05.2017,  візуально є різними.
Зазначені вище обставини та наведенні докази у їх сукупності вказують на те, що ОСОБА_2 , громадянин Російської Федерації, не був присутнім 25.05.2017 у приватного нотаріуса в м. Дніпрі під час укладення спірного договору купівлі-продажу квартири та відповідно не підписував відповідний правочин.
Також судом встановлено, що оригінали документів на спірну квартиру знаходилися у позивача, вказані обставини судом перевірено шляхом огляду їх у судовому засіданні з посвідченням відповідних копій, які знаходяться у матеріалах справи, що підтверджує доводи позивача про відсутність наміру відчуження спірної квартири за оспорюваним правочином.
Судом першої інстанції встановлено, що наявні правоустановлюючі документи, які стали підставою для укладання спірного договору купівлі- продажу також є відмінними як за формою, так і змістом, від аналогічно наданих стороною позивача в підтвердження належності спірної квартири позивачу.
Надаючи оцінку усім наявним у справі доказам, суд першої інстанції дійшов висновку, що укладений 25.05.2017 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. та зареєстрований в реєстрі за № 500, підлягає визнанню недійсним.
Задовольняючи позовні вимоги в частині витребування майна з чужого незаконного влодіння, суд першої інстанції виходив з того, що 01.09.2017 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , проте, ОСОБА_3 не набув право власності на квартиру, відтак і не мав права розпоряджатися нею у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 319 ЦК України, зокрема продавати ОСОБА_1 .
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.
За статями 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні.
Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару (частина перша статті 658 ЦК України). Тож розпоряджатися майном, за загальним правилом, може тільки власник.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.
Якщо спір стосується правочину, укладеного самим власником, то його відносини з контрагентом мають договірний (зобов`язальний) характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли власник та володілець майна не перебували у договірних (зобов`язальних) відносинах один з одним, власник майна може використовувати тільки речово-правові способи захисту.
За загальним правилом, закріпленим у статті 387 ЦК України, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. 
Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що  суд першої інстанції не надав належної оцінки доказу, що у документах, які надала приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Павловська Г.О., міститься копія паспорту громадянина України ОСОБА_2 , та саме за цим паспортом громадянин України ОСОБА_2 здійснив продаж квартири ОСОБА_3 , оскільки ці доводи спростовуються матеріалами справи.
Так, судом першої інстанції встановлено, що приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Павловській Г.О. на підтвердження особи ОСОБА_2 було надано паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 виданий на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , а також довідку про присвоєння ідентифікаційного номера ОСОБА_2 - НОМЕР_2 (а.с. 5 т. 3). Позивач - ОСОБА_2 є громадянином Російської Федерації, він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 ,  що підтверджується копією паспорта громадянина Російської Федерації, РНОКПП в Україні йому не присвоювався (а.с. 8-13 т. 1).
Також колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що позивачем не доведено, що він під час продажу квартири не перебував на території України, так як здійснював продаж квартири за паспортом громадянина України, а відмітка про перетинання державного кордону у паспорті не проставлялася, оскільки відповідно до довідки, наданої начальником Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 23.02.2018 вбачається, що за результатами перевірки інформації, що зберігається в базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України», що функціонує відповідно до пункту 23 Положення про цю базу даних, затвердженого наказом Адміністрації Держприкордонслужби України від 25.06.2007 за № 472, зареєстрованого у Мін`юсті України 05.07.2007 р. за № 765/14032, відомостей про перетинання державного кордону України у період з 23.02.2013 по 22.02.2018 громадянином Російської ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в базі даних не виявлено (а.с. 63 т. 1).   
Згідно копії закордонного паспорту позивача, яка знаходиться у матеріалах справи, вбачається, що останній за період з 23.02.2013 по 22.02.2018 на територію України не в'їжджав та не виїжджав.  
Доказів на спростування вказаних обставин, відповідачами не надано. позивач був відсутній на території України під час укладання та посвідчення спірного договору.
Крім того, судом встановлено, що оригінали документів на спірну квартиру знаходилися у позивача, вказані обставини судом першої інстанції перевірено шляхом огляду їх у судовому засіданні з посвідченням відповідних копій, які знаходяться у матеріалах справи, що підтверджує доводи позивача про відсутність намірувідчуження спірної квартири за оспорюваним правочином.
Колегія суддів не може погодитись і з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано, що апелянт є добросвісним набувачем спірної квартири, усі документи та їх правильність перевірялися представниками ріелтерської компанії, яка займлась оформленням  договору купівлі-продажу спірної квартири.  
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст.  388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 
Судом першої інстанції встановлено, що позивач не мав наміру відчуження спірної квартири за оспорюваним правочином, під час укладення спірного договору присутнім не був, його не підписував та, відповідно, не вчиняв дій з метою продажу належної йому квартири, оригінали документів на спірну квартиру знаходилися у позивача.
Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірна квартира вибула з власності ОСОБА_2 поза його волею.
Верховний Суд України у постанові від 17 лютого 2016 року  у справі № 6-2407цс15 зазначив, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і фактичним володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця правова норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача є обмеженими й можливі за умови, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача (постанова Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 641/9904/16-ц (провадження № 61-22378св19).
Враховуючи, що ОСОБА_2 та останній набувач квартири не перебувають у договірних відносинах, між ними не було укладено будь-яких цивільно-правових договорів з приводу спірного нерухомого майна, правові відносини між ними підлягають врегулюванню на підставі правил статей 387 та 388 ЦК України.
За встановлених фактичних обставин справи спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_2 поза його волею, оскільки договір купівлі-продажу від його імені вчинила інша особа, цей правочин визнаний у судовому порядку недійсним. Водночас спірне майно було незаконно, без достатніх правових підстав відчужено і надалі.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції  про витребування спірної квартири у ОСОБА_1 на користь позивача.
Витребування майна з володіння апелянта відповідає критерію законності, оскільки таке витребування здійснюється на підставі норм ст. 388 ЦК України у зв`язку з безпідставним заволодінням майном позивача.
Інші доводи апеляційної скарги також висноків суду не спростовують та не впливають на їх правильність.
Оскільки рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм чинного законодавства, висновки смуду відповідають обствинам справи та не спростовуються доводами апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 01 лютого 2022 року -залишити без змін.
Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст виготовлено 26 січня 2023 року.

Головуючий  

Судді