Номер провадження: 22-ц/813/2016/23 
Справа № 522/13947/13-ц
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2023 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Таварткіладзе О.М., Князюка О.В.
                        за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, Департаменту міського господарства Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю та приміщеннями загального користування, приведення квартири у попередній стан, визнання свідоцтв про право власності недійсними, за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, Департаменту міського господарства Одеської міської ради про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсними свідоцтва про право власності на житло та договору дарування, за зустрічним позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Домусчі Л.В. 15 вересня 2021 року у м. Одеса, –
встановила:

У червні 2013 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_9 (правонаступником якої є ОСОБА_3 ) звернулися до суду з позовом в якому, з урахуванням уточнень, просили:
1.Зобов`язати ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 не перешкоджати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 користуватися житловими та нежитловими приміщеннями квартири спільного загального заселення АДРЕСА_1 ;
2. Зобов`язати ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 усунути перешкоди у користуванні власністю ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_9 шляхом забезпечення постійного доступу до усіх приміщень квартири спільного загального заселення АДРЕСА_1 , які знаходяться у власності позивачів, з постійного входу з клітини з мармуровими сходами, які розташовані у під`їзді загального користування;
3. Зобов`язати ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 відновити двірний проріз, через який здійснюється доступ до коридору №12 площею 14,8 кв.м. з прохідної кімнати площею 26,38 кв.м., через яку здійснювався доступ з під`їзду до усіх приміщень квартири (та яка відображена у технічному паспорті за 1934 рік як кімната № НОМЕР_1 ) за особистий рахунок та відновити дверний проріз, який забезпечує доступ до квартири з під`їзду загального користування з маршовими сходами;
4. Зобов`язати ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 знести, за особистий рахунок, самочинне переобладнання кімнати №5 площею 26,38 кв.м., яке відображено (самочинна реконструкція) у технічному паспорті від 15.04.2008 року;
5. Зобов`язати ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 забезпечити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 вільний доступ до коридорів загального користування, приміщень квартири та постійного входу до квартири зі сходової площадки з мармуровими сходами на якій розташована квартира АДРЕСА_1 ;
6. Визнати Розпорядження органу приватизації № 204968 від 21 листопада 2007 року, видане УЖКГ та ПЕК ОМР на ім`я ОСОБА_7 - незаконним та скасувати;
7. Визнати свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_2 , яке зареєстровано і записано у реєстрову книгу за № 8-21403 від 21 листопада 2007 року на 244/1000 частин квартири АДРЕСА_1 видане на ім`я ОСОБА_7 - недійсним;
8. Визнати договір дарування, укладений 28 листопада 2007 року, який зареєстрований в реєстрі за № 798 та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л., що складає 244/1000 частин квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 – недійсним;
9. Визнати розпорядження, яке видано на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 . Управлінням житлово-комунального господарства Міськвиконкому ОМР народних депутатів від 14 липня 1997 року №96983, яке зареєстровано і записано в реєстраційну книгу за №11-9504 – незаконним та скасувати;
10. Визнати свідоцтво про право власності на 406/1000 частин квартири АДРЕСА_1 , яке було видано на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 . Управлінням житлово-комунального господарства Міськвиконкому ОМР народних депутатів 14 липня 1997 року – недійсним.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 06 грудня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 961, належить у рівних частках кожній 158/1000 частин квартири сумісного заселення АДРЕСА_1 .
ОСОБА_9 на підставі договору дарування від 11 вересня 2004 року, зареєстрованого в реєстрі за № 8-4139, належить 192/1000 чистини квартири сумісного заселення АДРЕСА_1 .
Відповідачам по справі ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 на праві приватної спільної часткової власності належить 406/3000 вищевказаної квартири кожному.
Окремо відповідачці ОСОБА_4 на праві приватної власності належить 244/1000 частин квартири сумісного заселення.
Позивачі зазначали, що з часу придбання часток у квартирі вони постійно проживають та користуються її житловими та нежитловими приміщеннями. Квартира має два виходи з коридору площею 7,9 кв.м.
До 2007 року у користуванні ОСОБА_7 та членів її родини знаходилися кімнати площею 8,6 кв.м., 9,8 кв.м., прилеглі до коридору 7,9 кв.м. та кімнати 22,5 кв.м. У 2007 році ОСОБА_7 самочинно, без належного дозволу, провела реконструкцію вищевказаних кімнат, об`єднавши їх в одну - площею 26,9 кв.м., отримала технічний паспорт та свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_2 , а 28 листопада 2007 року подарувала реконструйовану кімнату ОСОБА_4 за договором дарування, який зареєстрований в реєстрі за № 798 та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л.
Позивачі зазначали, що дозволу на реконструкцію вони не надавали, а також відсутні будь-які дозвільні документи.
У 2008 році ОСОБА_4 провела реконструкцію квартири, яка була їй подарована ОСОБА_7 , знов розділивши її приміщення: на кімнату площею 15,0 кв.м. та кімнату площею 11,4 кв.м. з якої зробила вихід з мармуровими сходами.
У позові зазначено, що відповідачі виділили частину квартири в окрему без урахування інтересів інших співвласників, без їх згоди, позбавивши виходу інших власників до центрального виходу з квартири. Провели таке виділення без рішення суду та експерта про можливість виділення частки зі спільної часткової власності, поставивши співвласників у нерівне положення.
05 вересня 2017 року до суду першої інстанції надійшов зустрічний позов ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 (а.с. 124-131, т. 3), пред`явлений до ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, у якому позивачі просили:
1. Зобов`язати відповідачів не перешкоджати у користування нежитловими приміщеннями квартири спільного заселення АДРЕСА_1 ;
2. Зобов`язати відповідачів усунути перешкоди шляхом неперешкоджання користування кухнею, на плані архіву, яка позначена №12, і знаходиться у загальному користуванні співвласників згідно вказаних долей, належних родині ОСОБА_10 , спільного заселення під АДРЕСА_1 ;
3. Визнати розпорядження органу приватизації від 05 серпня 1997 року №101085, видане УЖКГ та ПЕК ОМР на ім`я ОСОБА_8 , незаконним та скасувати;
4. Визнати свідоцтво про право власності на житло від 05 серпня 1997 року, видане на ім`я ОСОБА_8 , згідно якого останньому належить 192/1000 частин квартири загального заселення за адресою АДРЕСА_2 , зареєстроване та записане в реєстраційну книгу за № 11-9606- недійсним;
5. Визнати договір дарування, укладений 11 вересня 2004 року, згідно якого ОСОБА_8 подарував ОСОБА_9 192/1000 частин квартири за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрований у реєстрі за №8-4139, - недійсним;
6. Стягнути з відповідачів судові витрати.
Крім того, до суду першої інстанції із зустрічним позовом звернулись ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право власності від 14 липня 1997 року родині ОСОБА_10 належить у рівних частках 406/1000 частин квартири спільного заселення АДРЕСА_1 , що складає 65,38 кв.м. від загальної площі вказаної квартири. На підставі договору дарування від 28 листопада 2007 року, ОСОБА_4 належить 244/1000 частин вказаної квартири. Отже, взагалі родині ОСОБА_10 по спірній квартирі належать 650/1000 частин квартири, житловою площею 70,45 кв.м.
ОСОБА_11 05 серпня 1997 року став власником 192\1000 частин вказаної квартири загального заселення, яка в цілому складається з 6 кімнат, загальною площею – 162,5 кв.м., у тому числі житловою площею 102,7 кв.м., на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 05 серпня 1997 року за №11-9606, зареєстрованого в ОМБТІ та РОН в книзі №167пр., реєстраційний номер 7365177. В подальшому, 11 вересня 2004 року, ОСОБА_8 подарував на користь ОСОБА_9 192/1000 частин квартири за адресою АДРЕСА_2 .
Позивачі за зустрічним позовом вважали, що ОСОБА_11 отримав свідоцтво про право власності з грубими порушеннями, про які їм стало відомо лише в 2017 році. Вказували, що доля ОСОБА_11 має бути 162/1000 частини замість отриманої ним 192/1000 частин, ОМБТІ та РОН недосконало вивчено та обраховано розмір часток кожного із наймачів, а УЖКХ виконкому Одеської міської ради не перевірено подані матеріали та видано свідоцтво про право власності на житло, в яких частки квартири та площі займаної відповідними користувача не відповідають дійсності. 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 було відмовлено (а.с.239-242, т.1).
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 21 квітня 2015 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2014 року було змінено в частині викладення мотивувальної частини; у решті рішення суду залишено без змін (а.с.303-308, т.1).
Ухвалою ВССУ від 16 вересня 2015 року (а.с.31-34,т.2) було задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 21 квітня 2015 року скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було відмовлено, у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 також відмовлено.
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновком експертизи було встановлено, що існували приміщення загального користування, яких на цей час не існує у зв`язку зі знесенням та переплануванням, зробленим відповідачами. Фактично було встановлено, що відповідачі відокремили належні їм кімнати від інших приміщень квартири, зробивши реконструкцію та перепланування зі знесенням коридорів загального користування, зробивши неможливим доступ інших співвласників до головного та єдиного виходу з квартири, облаштувавши собі окремі санітарні приміщення, таким чином незаконно виділившись в окрему квартиру.
Іншими позивачами за первісним позовом - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 рішення суду першої інстанції до апеляційного суду не оскаржувалось, також не оскаржувалось воно і позивачами за зустрічним позовом ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
Таким чином, перегляду в апеляційному порядку рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2021 року підлягає виключно у частині заявлених первісних позовних вимог, та у частині, що стосується порушених прав та інтересів ОСОБА_1 . 
Сторони про розгляд справи на 14 лютого 2023 року були сповіщені належним чином.
Заяв, клопотань від сторін п справі на адресу Одеського апеляційного суду не надходило.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 162,5 кв.м, у тому числі житловою 102,7 кв.м, є квартирою сумісного заселення.
ОСОБА_1 , ОСОБА_12 належить у рівних частках кожній по 158/1000 частин вказаної квартири на підставі договору дарування від 06 грудня 2007 року (відчужував ОСОБА_13 ) , посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Пашичевою Г.Л. (а.с.5, 131, т.1). як вбачається з договору, ОСОБА_13 належала вказана частка квартири на підставі свідоцтва про право власності від 21 листопада 2007 року (.а.с.149 т.1).
У технічному паспорті ОСОБА_13 (станом на 06 листопада 2007 року а.с.138-139 т.1) вбачається що вона займала житлову кімнату площею 22,5 кв.м. та користувалась коридорами загального користування площею 1,8 кв.м., 14,8 кв.м., 2,5 кв.м., 1,6 кв.м.
ОСОБА_9 є власником 192/1000 частин спірної квартири на підставі договору дарування від 11 вересня 2004 року, укладеного з ОСОБА_8 , посвідченим державним нотаріусом ОМНО Драло Г.Л., зареєстрованим у реєстрі за № 8-4139 (а.с.7, т.1).
Згідно п.1 вказаного договору, вказана частка квартири належала ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 05 серпня 1997 року за №11-9606, зареєстрованого в ОМБТІ та РОН в книзі №167пр., на стор. №144, реєстраційний №7365177 (а.с.104, т.1).
З технічного паспорту, виготовленого КП «ОМБТІ» 12 серпня 2004 року вбачається, що ОСОБА_8 займав житлову кімнату житл. пл..16,8 кв.м., кухня загальна пл.10,5 кв.м., коридори площею 2,8 кв.м., 5,6 кв.м., 7,9 кв.м., 14,8 кв.м., 2,5 кв.м., 2,6 кв.м.(а.с.1199-120 т.1).
ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, про що свідчить актовий запис про смерть №10040 від 0 жовтня 2017 року (а.с.42-43, т.4).
Правонаступником померлої, згідно матеріалів спадкової справи №186/2018, є її син ОСОБА_3 (а.с.46-106, т.4).
ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на праві приватної спільної часткової власності належить 406/1000 вищевказаної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 14 липня 1997 року. Управлінням житлово-комунального господарства Міськвиконкому ОМР народних депутатів, виданого відповідно до розпорядження від 14 липня 1997 року №96893 (а.с.52-53, т.1).
З технічного паспорту, виданого КП «ОМБТІ» 22 травня 1997 року вбачається, що сім`я ОСОБА_10 займає три житлові кімнати житловою площею 14,8 кв.м., 15,7 кв.м., 9,1 кв.м., кухня загальна пл.10,5 кв.м., загальні коридори площею 2,8 кв.м., 5,6 кв.м., 1,8 кв.м., 14,8 кв.м., 2,5 кв.м., окремо 4,1 кв.м., кладовка окремо пл..1,3 кв.м..(а.с.112113 т.1).
Право власності на вказану частку квартири було зареєстрованого за ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 03 вересня 1997 року.
Крім того, ОСОБА_4 на праві приватної власності належить 244/1000 частин квартири на підставі договору дарування від 28 листопада 2007 року, укладеного з ОСОБА_7 , посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Пашичевою Г.Л. (реєстраційний №798), про що свідчить витяг КП «ОМБТІ та РОН» від 14 грудня 2007 року (а.с.54-55, т.1).
Згідно п.1 вказаного договору дарування, вказані 244/1000 частини квартири належали дарувальнику ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_2 , виданого Управлінням житлово-комунального господарства та паливного-енергетичного комплексу Одеської міської ради 21 листопада 2007 року за № 8-21403, зареєстрованого в ОМБТІ та РОН в книзі №553пр, на стор. №91, за №455, реєстраційний №7365177 (а.с.63-64, 145, т.1).
Крім того, згідно картки квартиронаймача ЖЕУ № 13, відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_14 вселились в спірну квартиру у 1980 році на підставі ордеру № 843 серії ЖР від 26 вересня 1980 року. Ордер ОСОБА_14 було видано на право зайняття двох житлових кімнат, площею 25 кв.м (на теперішній час 22,5 кв.м) і 27 кв.м (на теперішній час 26,9 кв.м.). Зі вказаної картки також вбачається, що спірна кімната була житловою площею 27 кв.м (тепер 26,9 кв.м), і жодних перегородок та спірного коридору площею 7,9 кв. м не містила, а сім`я ОСОБА_7 увесь час здійснювала оплату за житлово-комунальні послуги, виходячи із наявності виключно двох житлових кімнат площею 52 кв.м. (т.1 а.с.85)
Розпорядженням Приморської районної адміністрації м. Одеси № 460 від 16 квітня 2003 року було відкрито особовий рахунок на ім`я ОСОБА_7 на займану житлову площу, що складається із 2 житлових кімнат, площею 52 кв.м ( у тому числі на кімнату житловою площею 27 кв.м, тепер 26,9 кв.м), по АДРЕСА_2 з правом укладення договору найму на склад сім`ї 4 особи, попередній особовий рахунок на ім`я ОСОБА_14 було закрито.(а.с.59)
Розпорядженням Приморської районної адміністрації м. Одеси № 1027 від 23 травня 2007 року було відкрито особовий рахунок на ім`я ОСОБА_7 на займану житлову площу, що складається із 1 житлової кімнати, площею 26,38 кв.м (раніше кімната житловою площею 27 кв.м, тепер 26,9 кв.м), по АДРЕСА_2 з правом укладення договору найму на склад сім`ї одна особа, попередній особовий рахунок на ім`я ОСОБА_7 на дві кімнати площею 52 кв.м було закрито (т.1 а.с. 59). Вказане розпорядження не скасовувалось і неправомірним в судовому порядку не визнано. За станом на 01 листопада 2007 року, за відомостями ЖКС «Порто-Франківський» спірна кімната, за яку ОСОБА_7 здійснювала оплату як за житлову, продовжувала обліковуватись як одна цілісна кімната житловою площею 26,38 кв.м. (без перегородок та коридору) (т.1 а.с.61).
В архівних матеріалах, наданих Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, міститься викопіювання із поповерхового плану будівлі літ. «А» , зокрема кв. АДРЕСА_1 та експлікація внутрішніх площ до плану житлового будинку за станом на 14 грудня 1934 року, перевіреним та складеним техніком ОСОБА_15 17 червня 1998 року, в якому спірну кімнату обліковано як цілісну житлову кімнату площею 26,38 кв.м, без перегородок та спірного коридору площею 7,9 кв.м.(т.1 а.с.110,111).
Однак у технічних паспортах ОСОБА_14 та ОСОБА_7 , складених в листопаді 1998 року, при здійсненні технічної інвентаризації працівником БТІ пунктиром зазначені тимчасові перегородки в житловій кімнаті площею 26,38 кв.м, внаслідок чого виділено дві житлові кімнати площею по 9,8 кв.м і 8,6 кв.м та коридор площею 7,9 кв.м., з нумерацією кімнат і коридору: 8, 8 а, 8 б та нумерацією: 10, 11, 12, але водночас зазначено, що виділений із житлової кімнати коридор площею 7,9 кв.м є особистим, а не загальним (т.1 а.с.114зв.,115,117зв.-116,118).
В технічних паспортах, виданих на ім`я колишнього власника ОСОБА_8 , який відчужив свою частину квартири ОСОБА_9 , та власника ОСОБА_4 зазначені перегородки у кімнаті сім`ї Батяла визначені в якості постійних, але у технічному паспорті ОСОБА_4 коридор площею 7,9 кв.м в якості загального не обліковується (т.1 а.с.113).
У технічному паспорті ОСОБА_13 , яка відчужила свою частину житла позивачам ОСОБА_1 і ОСОБА_16 , наявність спірного коридору площею 7,9 кв.м. та, відповідно наявність виходу на сходову площадку з мармуровими сходами не вбачається, а кімната, наймачем якої була ОСОБА_7 з 1980 року, зазначена в первісному вигляді, без перегородок, як цілісна житлова кімната площею 26,9 кв.м.(т.1 а.с.138-140). З технічного паспорта, виданого ОСОБА_7 станом на 01 березня 2007 року (перед поділом особових рахунків) вбачається, що кімнати, які були отримані сім`єю ОСОБА_14 за ордером в 1980 році, зазначені в кількості двох та майже в первісному вигляді, з незначним відхиленням по площі, зокрема житловою площею 22,5 кв.м та 26,9 кв.м, без наявності спірного коридору площею 7,9 кв.м.(т.1 а.с.141-142).
Таким чином, колегія суддів доходить до висновку про те, що знесення перегородок було здійснено попереднім власником 244/1000 частин квартири ОСОБА_7 без порушень, оскільки, як вже вказувалось вище, ОСОБА_14 та ОСОБА_7 , які були наймачами житлової кімнаті площею 26,9 кв.м (кімната обліковувалась також площею 27 кв.м, і 26,38 кв.м), під час проживання в якості наймачів самочинно здійснювали її перепланування шляхом встановлення перегородок та влаштування спірного нежитлового коридору площею 7,9 кв.м, через який мали вихід до сходової площадки з мармуровими сходами, тобто, без належного дозволу наймодавця та виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів. У наступному, переплановане ними приміщення, на підставі вимог ст.100 ЖК України, за свій рахунок було правомірно приведено ОСОБА_14 та ОСОБА_7 до попереднього стану, тобто до стану, яким воно було на момент вселення за ордером, що вбачається з приватизаційних документів ОСОБА_7 станом на листопад 2007 року (т.1 а.с.64-66).
Згідно ст. 100 ЖК України, переобладнання і перепланування жилого будинку і жилого приміщення провадяться з метою підвищення їх благоустрою і перетворення комунальних квартир в окремі квартири на сім`ю; переобладнання і перепланування жилого приміщення допускаються за згодою наймача, членів сім`ї, які проживають разом з ним, та наймодавця і з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів; у разі відмови наймодавця, наймача або членів його сім`ї у згоді на переобладнання чи перепланування жилого приміщення спір може бути вирішено в судовому порядку, якщо на переобладнання чи перепланування є дозвіл виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів; наймач, який допустив самовільне переобладнання чи перепланування жилого або підсобного приміщення, зобов`язаний за свій рахунок привести приміщення у попередній стан.
Вказане у повному обсязі спростовує доводи позивачки ОСОБА_1 про те, що перепланування зазначеної кімнати відбулося без її згоди, оскільки ОСОБА_7 було здійснено не перепланування належної їй частини квартири, а приведення її до первісного стану.
Крім того, з листа КП «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради від 20 квітня 2018 року (а.с.207, т.3), свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_3 від 21 листопада 2007 року та розпорядження органу приватизації №204968 від 21 листопада 2007 року на 244/1000 частин квартири АДРЕСА_3 , виданих на ім`я ОСОБА_7 , було оформлено згідно вимог діючого законодавства про приватизацію житла на підставі наданих заявниками документів: заяви на приватизацію житла; Довідки про склад сім`ї наймача ізольованої квартири та займаних ними приміщень; технічного паспорту.
З матеріалів справи також вбачається, що у 2013 році ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зверталися до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області та до Приморської районної адміністрації м. Одеси, із відповідей яких вбачається, що при дослідженні технічних паспортів всіх квартиронаймачів, виконаних МБТІ м. Одеси, виявлено істотні розбіжності в плануванні, метражі і частках. Позивачам роз`яснено, що усунення вказаних розбіжностей в технічній документації є можливим в судовому порядку (а.с.25, т.1).
З листа КП «ОМБТІ та РОН» від 06 листопада 2007 року вих. №10017-10/1009 (а.с.70, т.1) вбачається, що після проведеної приватизації часток квартири АДРЕСА_3 в 1997 році в КП «ОМБТІ та РОН» було зареєстровано:
- за ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 – 406/1000 кв.12;
- за ОСОБА_8 – 192/1000 кв.12;
- не приватизована частка складала залишок 402/1000 частин кв.12.
Також у листі вказано, що згідно архівних матеріалів за 1997 рік, в технічному паспорті виданому на ім`я ОСОБА_8 , загальна площа квартири АДРЕСА_3 складала 165,5 кв.м., житлова площа – 102,7 кв.м.. У технічному паспорті ОСОБА_6 загальна площа квартири складала 161,2 кв.м., житлова площа 97,3 кв.м. Різниця в площі загальній та житловій, в технічних паспортах, виникла у зв`язку з тим, що в документах ОСОБА_4 було відображено перепланування його житлової площі: одна житлова кімната площа 30,2 кв.м. була поділена на дві житлові кімнати, площею 9,1 кв.м., 15,7 кв.м. і коридор 4,7 кв.м., що і зменшило загальну площу квартири на 1,3 кв.м., а житлову на 5,4 кв.м..
З пояснень свідка ОСОБА_17 , наданих суду першої інстанції вбачається, що ОСОБА_4 є її донькою. Свідок пояснила, що в комунальні квартирі було заселено 5 сімей, троє з них мали вихід на парадні сходи, а двоє ( ОСОБА_18 та ОСОБА_19 ) – вихід во двір по металевим сходам. Пояснила, що у 1968 році її сім`я отримала кімнату АДРЕСА_4 , яка мала вихід на парадні сходи, проте не було доступу до туалету (не було можливості проходити через кімнати сусідів). Пізніше вони отримали ще одну кімнату, яка була приєднана до першої, та вони отримали доступ до туалету та інших приміщень загального користування. Пізніше звільнилась кімната №3 (сім`я виїжджає до США) та вони отримують ордер (на кімнати №3 та №7). Кімнати АДРЕСА_5 та №5 отримує родина ОСОБА_20 (з двома дітьми), де роблять просту картонну перегородку та коридор. Свідок у 1995 році отримала окрему квартиру, куди переїхали жити, а її донька з родиною залишилась у спірній комунальній квартирі АДРЕСА_3 . Свідок зазначила, що ОСОБА_20 з донькою ОСОБА_21 розділили свої рахунку та зробили приватизацію, після чого одну кімнату ОСОБА_20 продала доньці, а інша кімната була продана ОСОБА_18 . ОСОБА_8 свою кімнату АДРЕСА_6 продав ОСОБА_22 , яка в ній ніколи і не мешкала. Свідок посилалась на те, що ОСОБА_18 також давно не проживає у придбаній кімнаті (приблизно з 2013року), а ОСОБА_19 , як спадкоємець ОСОБА_23 вказану кімнату здає.
Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні 15 вересня 2020 року пояснила суду першої інстанції, що вона продала свою кімнату АДРЕСА_5 , площею 28,5 кв.м., в квартирі загального заселення №12 приблизно у 2006 році ОСОБА_24 та на документах було відображено вихід через вінтові металеві сходи, які були во дворі. Саме через ці сходи свідок поступилась у вартості кімнати. Додатково свідок пояснила, що кімнату вона отримала разом із родиною по ордеру, та у них також вихід був зі двору через вінтові сходи та ніколи будь-якого іншого входу до кімнати не існувало.
Свідок ОСОБА_25 15 вересня 2020 року пояснила, що знайома зі своїми сусідами ОСОБА_10 з 1990 років та бачилась у дворі з новими сусідами, які придбали кімнати у ОСОБА_26 , свідок також знайома з її матір`ю – ОСОБА_20 . Зазначала, що вони сусіди по сходовій клітці. Приблизно в 1990 роках свідок разом із чоловіком та сином переселились до комунальної квартири АДРЕСА_7 , вхід до якої був тоді через металеві сходи, та рядом був вхід до квартири АДРЕСА_3 , в якій мешкали родина ОСОБА_20 , ОСОБА_27 та ОСОБА_10 , та які також ходили по металевим сходам. Родина Батяли після того, як розділили кімнати, також завжди користувались металевими сходам. Позивача ОСОБА_28 свідок бачили лише декілька разів (в 2007 році), оскільки вона також ходила по металевим сходам, коли придбала кімнату у ОСОБА_29 . На теперішній час свідок у даній квартирі не мешкає, там проживають її син із невісткою. Свідок посилалась, що ніколи не бачила, щоб користувались іншим входом, а в загальному користуванні була лише кухня.
Свідок ОСОБА_30 пояснив суду, що знайомий із родиною ОСОБА_10 з 1986 років, так як мешкав в одному дворі в квартирі АДРЕСА_8 , яка знаходиться на другому поверсі будинку. Зазначив, що у 1997 році він переїхав мешкати на АДРЕСА_9 , проте в кв. АДРЕСА_10 буває десь двічі-тричі на тиждень, оскільки в ній мешкає його син. Зазначив, що також завжди заходив до квартири по металевим сходам зі двору, а в інших сусідів є ще вхід з іншої сторони (з під`їзду). Зазначив, що був знайомий з родиною ОСОБА_8 , та останні завжди користувались металевими сходами.
З Висновку №023/16 судової будівельно-технічної експертизи судового експерта Митнікова Г.П., складеного 23 грудня 2016 року (а.с.1-16, т.3), вбачається наступне:
- станом на 22 травня 1997 року (техпаспорт від 22.05.1997р.) та на 09 квітня 1998 року (техпаспорт від 09 квітня 1998 року), станом на 10 листопада 1998 року (техпаспорт від 10 листопада 1998 року) в габаритах кімнати під №5 квартири АДРЕСА_3 (кімната площею 26,38 кв.м.) був наявний коридор, який не був приміщенням загального користування, та за його допомогою доступ до усіх приміщень квартири мав тільки власник зазначеного коридору.
Також судовий експерт встановив, що кімната площею 26,38 кв.м. станом на 01 березня 2007 року, на 06 листопада 2007 року, на 06 листопада 2007 року не була кімнатою загального користування, проте була прохідною для її власників.
Крім того, на час обстеження коридору пл. №2 пл. 2,8 кв.м. та кімнати №9 пл. 26,9 кв.м. - не існувало.
Експертом у висновку зазначено, що: обстежувані зовнішні металеві сходи, на які здійснюється вихід з квартири АДРЕСА_11 , згідно з вимогами діючих будівельних норм призначені для евакуації людей і проведення пожежно-рятувальних робіт; вихід з квартири АДРЕСА_3 , до якого прилягають обстежувані зовнішні металеві сходи, згідно з вимогами п.4.10. ДБН В.2.2.-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення» є другим евакуаційним виходом зі вказаної квартири; зовнішні металеві сходи, на які здійснюється вихід з квартири АДРЕСА_3 , не призначені для постійного користування; вказані металеві сходи не відповідають вимогам діючих будівельних норм; з результатів візуального інструментального обстеження вбачається, що вхід до квартири АДРЕСА_3 зі сходової клітки з мармуровими сходами був постійним (до самочинного перенесення вхідного прорізу у внутрішній капітальній стіні).
Також експерт вказав, що постійний доступ усіх мешканців квартири до виходу з квартири у сходову клітину з мармуровими сходами можливо забезпечити за рахунок відновлення приміщення коридору №8 пл. 7,9 кв.м. за умови, що даний коридор буде приміщенням загального користування, та приведення приміщень №2 та №4 загального користування до попереднього стану.
Таким чином, вказаним висновком додатково підтверджується та обставина, що коридор пл..7,9 кв.м. знаходився у окремому користування сім`ї ОСОБА_4 , який в подальшому увійшов до площі, що ними приватизувалась.
У висновку експерта зазначено, що на момент обстеження кімната №5 пл.26.3 кв.м. є самочинно перепланованою, в габаритах якої виділено кухню, коридор, житлову кімнату, при цьому вказані приміщення не були приміщеннями загального користування і були прохідними для власника вказаних приміщень, і доступ за їх допомогою до усіх приміщень квартири АДРЕСА_3 мав тільки власник цих приміщень. 
Таким чином колегія суддів доходить до висновку, що ОСОБА_1 , на момент набуття права власності на належну їй кімнату, не мала права доступу до приміщень кімнат №№5 та АДРЕСА_12 , не мала права користування цими кімнатами, у зв`язку із чим необґрунтованими є доводи позивачки про те, що таке переобладнання порушує її права у користуванні місцями загального користування.
Також експерт прийшов до висновку про те, що (п.7) станом на 1934 року квартира АДРЕСА_3 мала змогу здійснювати вхід до квартири зі сходової клітки з мармуровими сходами. Проте, вже станом на 22 травня 1997 року, на 09 квітня 1998 року, на 01 березня 2007 року, на 06 листопада 2007 року, на 15 квітня 2008 року та на момент обстеження, мешканці кімнат АДРЕСА_6 та АДРЕСА_5 не мали змогу здійснювати вхід до вказаної квартири зі сходової клітки з мармуровими сходами.
На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що на момент виникнення у первісних позивачів права власності (01 грудня 2007 року) попередній власник ОСОБА_13 не мала доступ до свої частини квартири через сходову клітку з мармуровими сходами, тобто користувалися входом через зовнішні металеві сходи.
Крім того, судом не прийнято до уваги висновки експерта щодо відповідності вимогам ДБН металевих сходів, оскілки останнім не було досліджено, коли саме було встановлені такі металеві сходи, та чи існували на той час норми ДБН, які були застосовані експертом.
Таким чином, не доведеними є доводи позовної заяви ОСОБА_31 про те, що вказана драбина є пожежною, тобто евакуаційною і користування нею на постійній основі суперечить нормам чинного законодавства.
Колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що експертом так і не було чітко встановлено, яким саме чином здійснювався вхід мешканців квартири до всіх приміщень квартири до 2008 року з під`їзду.
Також колегія суддів приймає до уваги той факт, що за архівними матеріалами, наданими КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, за актом дільниці № 3 ЖКС «Прото-Франківський», згідно з поповерховим планом будинку увесь час обліковуються металічні сходи у дворі будинку, через які вхід в квартиру здійснювали ОСОБА_32 та ОСОБА_9 , і які силами КП ЖКС були замінені у 2008 році (т.1 а.с.57,86). Факт користування позивачем та попередніми власниками, які відчужили свої частки квартири ОСОБА_33 , виходом на сходову площадку з мармуровими сходами, апелянтом належними і допустимими доказами не доведено. Крім того, згідно положень ст. 63 ЖК України, не передбачено право здійснення проходу через житлову кімнату стороннім особам.
Зазначене не було враховано експертом при складанні Висновку №023/16 судової будівельно-технічної експертизи від 23 грудня 2016 року, у зв`язку із чим суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв даний висновок до уваги в якості належного доказу.
Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.
Згідно ч. ч. 1-2 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Таким чином, у даному випадку, реалізуючи свої правомочності співвласників спірної квартири, позивач та відповідачі зобов`язані дотримуватися вимог ч. 1 ст. 358 ЦК України та здійснювати право спільної часткової власності за згодою всіх співвласників.
Одночасно колегія суддів враховує, що згідно положень ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є такі: 1) чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі (втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування – передбачуваними); 2) чи переслідувало втручання легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті (якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів); 3) чи є відповідний захід пропорційним конкретній легітимній меті втручання у право (втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно).
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
З наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що вимоги ОСОБА_1 про позбавлення її можливості користуватися загальним коридором площею 7,9 кв.м. не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки з матеріалів справи вбачається, що коридор площею 7,9 кв.м. увійшов як окремий коридор в результаті приватизації житла ОСОБА_7 , що також підтверджується і листом КП «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради від 20 квітня 2018 року (а.с.207, т.3) і технічним паспортом, при цьому до приватизації житла даного коридору не існувало взагалі.
Вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 відновити двірний проріз, через який здійснюється доступ до коридору №12 площею 14,8 кв.м. з прохідної кімнати площею 26,38 кв.м., через яку здійснювався доступ з під`їзду до усіх приміщень квартири (та яка відображена у технічному паспорті за 1934 рік як кімната № НОМЕР_1 ) за особистий рахунок та відновити дверний проріз, який забезпечує доступ до квартири з під`їзду загального користування з маршовими сходами, також не підлягають задоволенню, оскільки наявними у матеріалах справи доказами встановлено, що вказана кімната ніколи не була приміщеннями загального користування, та була прохідною тільки для її власника, і доступ за її допомогою до усіх приміщень квартири АДРЕСА_3 мав тільки власник цього приміщення. 
Таким чином, приймаючи до уваги те, що ОСОБА_1 не було надано доказів порушення їх прав на користування спірними приміщеннями, а також доказів того, що позивач та інші співвласники кімнат квартири спільного заселення, окрім сім`ї ОСОБА_10 , мали доступ до своїх кімнат через парадний вхід із мармурованими сходами, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав відсутності порушеного права.
Інші позовні вимоги також не підлягали задоволенню, оскільки судом не вбачалось підстав порушення законодавства при їх видачі відповідними органами, та порушень прав ОСОБА_1 на момент їх видання, оскільки остання не була співвласником комунальної квартири на той час.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є аналогічними аргументам позовної заяви, які суд першої інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. 
При зазначених обставинах колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2021 року в частині, що переглядається, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування  немає.  
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2021 року в частині, що переглядається, – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 20 березня 2023 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        О.В. Князюк

                                                       О.М. Таварткіладзе