Справа № 930/2983/21
Провадження № 22-ц/801/24/2023
Категорія: 23
Головуючий у суді 1-ї інстанції Царапора О.П.
Доповідач:Береговий  О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2023 року	Справа № 930/2983/21	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),
суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,
за участю секретаря судового засідання: Куленко О.В.,
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «СХК «Вінницька промислова група»,
розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «СХК Вінницька промислова група» про розірвання договору оренди землі та витребування земельних ділянок за апеляційною скаргою представника відповідача ТОВ «СХК Вінницька промислова група» адвоката Бурятинського Вадима Олеговича на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 05 липня 2022 року, ухваленого місцевим судом під головуванням судді Царапори О.П., дата складення повного тексту рішення 06 липня 2022 року,

встановив:

В грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «СХК «Вінницька промислова група» про розірвання договору оренди землі та витребування земельних ділянок.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що йому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 489081 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 2,0100 га.
12 червня 2008 року між ОСОБА_1 та Приватним акціонерним товариством «TOB Криковецьке» був укладений договір оренди № 61 земельної ділянки площею 2,0100 га., кадастровий номер 0523080200:01:001:0090, строком на 15 років, який зареєстрований у Вінницькій регіональній філії ДП «Центр ДЗК» 06 вересня 2010 року, тобто, державну реєстрацію договору оренди землі № 233 від 13 вересня 2010 року, проведено більш ніж через два роки з часу укладення договору.
Однак, відповідач TOB «Криковецьке» приступив до використання земельної ділянки до її державної реєстрації, тобто договір оренди земельної ділянки в установленому законом порядку зареєстрований не був, але земельна ділянка понад два роки оброблялись відповідачем, чим порушенні його права як орендодавця, так як договір діє з моменту укладення.
На переконання позивача у вказаному договорі оренди землі № 61 від 12 червня 2008 року, не зазначені істотні умови договору, зокрема, відсутній кадастровий номер земельної ділянки, відсутнє зазначення проценту індексації, який повинен враховуватися при розрахунку орендної плати та не проведення індексаційних нарахувань.
Крім того, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 31 серпня 2021 року ОСОБА_1 належить земельна ділянка, площею 2,0133 га., яка належала його матері ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЯГ № 489079, виданого 02 серпня 2008 року. Кадастровий номер земельної ділянки 0523080200:01:001:0088.
В 2021 році після отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з`ясувалося, що 12 червня 2008 року між ОСОБА_2 та TOB «Криковецьке» укладений договір оренди № 62 земельної ділянки площею 2,0133 га., кадастровий номер 0523080200:01:001:0088, строком на 15 років, який зареєстрований у Вінницькій регіональній філії ДП «Центр ДЗК» 13 вересня 2010 року.
Також, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 31 серпня 2021 року ОСОБА_1 належить земельна ділянка, площею 2,0099 га., яка належала ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЯГ № 489080, виданого 26 серпня 2008 року на ім`я бабусі позивача, ОСОБА_3 . Кадастровий номер земельної ділянки 0523080200:01:001:0089.
В 2021 році після отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з`ясувалося, що 12 червня 2008 року між ОСОБА_3 та TOB «Криковецьке» був укладений договір оренди № 63 земельної ділянки площею 2,0099 га., кадастровий номер 0523080200:01:001:0089, строком на 15 років, який не був зареєстрований у Вінницькій регіональній філії ДП «Центр ДЗК».
На переконання позивача підпис в даних договорах № 62, № 63 та актах приймання передачі виконаний не власниками землі, дані договори вони з відповідачем не укладали і не підписували.
Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із цим позовом, в якому він просив: 1. Розірвати договір оренди № 61 від 12 червня 2008 року земельної ділянки, кадастровий №0523080200:01:001:0090, площею 2,0100 га. розташованої на території Байраківської сільської ради, Вінницького (Немирівського) району Вінницької області, укладений між TOB «Криковецьке» та ОСОБА_1 , яка належить позивачеві на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №489081; 2. Усунути перешкоди ОСОБА_1 з боку відповідача, TOB «Криковецьке», шляхом повернення власнику, ОСОБА_1 земельної ділянки площею 2,0133 га., кадастровий номер земельної ділянки 0523080200:01:001:0088, в межах згідно з планом, розташованої на території Байраківськоїсільської ради, Вінницького (Немирівського) району Вінницької області; 3. Усунути перешкоди ОСОБА_1 з боку відповідача, TOB «Криковецьке» шляхом повернення власнику, ОСОБА_1 земельної ділянки площею 2,0099 га., кадастровий номер земельної ділянки 0523080200:01:001:0089, в межах згідно з планом, розташованої на території Байраківської сільської ради Вінницького (Немирівського) району Вінницької області; 4. Провести розподіл судових витрат.
Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 05 липня 2022 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_4 про застосування строків позовної давності в частині розірвання договору оренди землі.
Позовну заяву ОСОБА_1 до правонаступника ТОВ «Криковецьке» с. Криківці ТОВ «СХК Вінницька промислова група» про розірвання договору оренди землі та витребування земельних ділянок задоволено.
Розірвано договір оренди № 61 від 12 червня 2008 року земельної ділянки, кадастровий №0523080200:01:001:0090, площею 2,0100 га. розташованої на території Байраківської сільської ради, Вінницького (Немирівського) району Вінницької області, укладений між TOB «Криковецьке» та ОСОБА_1 , яка належить позивачеві на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №489081.
Усунуто перешкоди ОСОБА_1 з боку відповідача, TOB «Криковецьке», шляхом повернення власнику, ОСОБА_1 земельної ділянки площею 2,0133 га., кадастровий номер земельної ділянки 0523080200:01:001:0088, в межах згідно з планом, розташованої на території Байраківськоїсільської ради, Вінницького (Немирівського) району Вінницької області.
Усунуто перешкоди ОСОБА_1 з боку відповідача, TOB «Криковецьке» шляхом повернення власнику, ОСОБА_1 земельної ділянки площею 2,0099 га., кадастровий номер земельної ділянки 0523080200:01:001:0089, в межах згідно з планом, розташованої на території Байраківської сільської ради Вінницького (Немирівського) району Вінницької області.
Стягнуто з правонаступника ТОВ «Криковецьке» с.Криківці ТОВ «СХК Вінницька промислова група» на користь ОСОБА_1 оплачений судовий збір у розмірі 2724,00 грн.
В решті позовних вимог відмовлено.
Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 05 липня 2022 року мотивоване тим, що позивач є власником земельних ділянок, а відповідач, у фактичному користуванні якого без встановлених законом підстав знаходяться вказані земельні ділянки, своїми діями не пов`язаними з позбавленням володіння, порушує його права, як власника земельних ділянок та створює перешкоди у користуванні майном.
Не погоджуючись з таким рішенням суду представник відповідача ТОВ «СХК Вінницька промислова група» адвокат Бурятинський Вадим Олегович подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що на переконання заявника спірні договори №61, №62, №63 оренди землі містять всі визначені законом істотні умови договору. Водночас наголошує, що відсутність у таких договорах оренди істотних умов не є підставою для його розірвання. Разом з тим, на переконання заявника, позивач не надав доказів того, що відповідач приступив до використання земельних ділянок до державної реєстрації договору. Крім того звертає увагу на те, що договори укладені в 2008 році на 15 років, тобто строк їх дії в будь-якому випадку не закінчився, навіть за умови відліку часу з моменту їх укладення, а не державної реєстрації, а тому права позивача не є порушеними. Також вважає, що застосування способу судового захисту, обраного позивачем, не спроможний надати йому ефективний захист його прав. Поряд з цим, позивачем не надано доказів того, що договори оренди землі № 62, № 63 не підписані власниками землі.
Позивач не скористався своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направив, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.
Судом встановлено, що згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ№489081 ОСОБА_1 належить земельна ділянка площею 2,0100 га, яка розташована на території Байраківської сільської ради Немирівського району Вінницької області (а.с.12, 19).
Як вбачається з договору №63 від 12 червня 2008 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Криковецьке» було укладено договір оренди землі, загальною площею 2,0099 га, яка розташована на території Байраківської сільської ради строком на 15 років (а.с.13-14). З даного договору вбачається, що договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації у Вінницькій регіональній філії ДП «Центр ДЗК». Однак даний договір не був зареєстрований належним чином. Даний договір не містить кадастровий номер земельної ділянки.
Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку Серії №489080 вбачається, що ОСОБА_3 була власницею земельної ділянки площею 2,0099 га, яка розташована на території Байраківської сільської ради Немирівського району Вінницької області (а.с.17)
12 червня 2008 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Криковецьке» було укладено договір оренди землі №61 строком на 15 років на земельну ділянку площею 2,0100 га, яка розташована на території Байраківської сільської ради, який був зареєстрований у Вінницькій регіональній філії ДП «Центр ДЗК» 06 вересня 2010 року (а.с.20-21).
Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку Серії №489079 вбачається, що ОСОБА_2 була власницею земельної ділянки площею 2,0133 га, яка розташована на території Байраківської сільської ради Немирівського району Вінницької області (а.с.26).
12 червня 2008 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Криковецьке» було укладено договір оренди землі №62 строком на 15 років на земельну ділянку площею 2,0133 га, яка розташована на території Байраківської сільської ради, який був зареєстрований у Вінницькій регіональній філії ДП «Центр ДЗК» 13 вересня 2010 року (а.с.23-24).
Згідно свідоцтва про право на спадщину від 31 серпня 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 отримав у спадок після смерті ОСОБА_2 земельну ділянку площею 2,0133 га, яка розташована на території Байраківської сільської ради Немирівського (Вінницького) району Вінницької області (а.с.25).
Згідно свідоцтва про право на спадщину від 31 серпня 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 отримав у спадок після смерті ОСОБА_2 земельну ділянку площею 2,0099 га, яка розташована на території Байраківської сільської ради Немирівського (Вінницького) району Вінницької області (а.с.28).
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. За приписами статті 1 Закону України «Про оренду землі», яка кореспондується з положеннями частини першої статті 93 ЗК України, орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частинами першою-четвертою статті 31 Закону України «Про оренду землі», (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), передбачено, що договір оренди землі припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; смерті фізичної особи-орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки; ліквідації юридичної особи-орендаря; відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем; набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці; припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів оренди землі, укладених у рамках такого партнерства). Договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом. Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.
Як вбачається з договору оренди землі від 12 червня 2008 року № 61 дія договору припиняється шляхом його розірвання за: - взаємною згодою сторін; - рішенням суду на вимогу однієї із сторін у наслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом (пункт 38 договору).
Згідно з пунктом 39 цього договору розірвання договору оренди землі в односторонньому випадку не допускається.
Отже вказане свідчить, що умовами укладеного між сторонами договору оренди земельної ділянки не передбачено можливості його розірвання в односторонньому порядку за ініціативою орендодавця. При цьому заперечення зі сторони орендаря свідчить, що останній не погоджується на розірвання, тобто відсутня взаємна згода сторін на розірвання договору.
Згідно з частиною першою статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.
Проте, позивачем до матеріалів справи не надано будь-яких належних, допустимих та достатніх доказів того, що відповідач неналежним чином виконує свої зобов`язання за договором оренди землі від 12 червня 2008 року, а тому відсутні підстави для розірвання оспорюваного договору оренди, зокрема, з вказаних підстав.
Поряд з цим, згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, та не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
У статті 11 ЦК України надано перелік підстав виникнення юридичних прав та обов`язків (юридичних фактів), які виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з дій, що не передбачені такими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Однією з таких підстав є відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України договори та інші правочини.
Вказані обставини мають певний часовий проміжок дії, який має початок та закінчення.
У частині першій статті 251 ЦК України строк визначено як певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином чи рішенням суду (частина третя статті 251 ЦК України).
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України.
Згідно із частиною третьою статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.
У частині першій статті 627 ЦК України деталізовано принцип свободи договору. Зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Тому вольовий характер визначення строку не викликає сумніву. Тобто сторони наділені значними можливостями впливати на момент настання або закінчення строків, оскільки можуть змінювати строк, наближати або віддаляти його настання.
У статті 792 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.
Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються спеціальним законом.
На час підписання договору оренди, 12 червня 2008 року, частина друга статті 124 ЗК України передбачала, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.
У частині другій статті 125 ЗК України вказано, що право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.
Вимога про те, що право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону, передбачена у частині другій статті 126 ЗК України.
Спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини, є Закон № 161-XIV у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.
У статті 13 Закону № 161-XIV надано визначення договору оренди землі. Договір оренди землі – це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї зі сторін може бути посвідчений нотаріально (стаття 14 цього Закону № 161-XIV).
Згідно зі статтею 18 названого Закону договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.
Статтею 20 Закону № 161-XIV передбачено, що укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.
Момент укладення договору визначено у статтях 638, 640 ЦК України. Вказано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
Отже, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, дотрималися письмової форми договору та підписали його, він вважається укладеним. Із системного аналізу ЦК України можна зробити висновок, що вказане правило визначення моменту укладення договору стосується лише договорів, які повинні бути укладені у простій письмовій формі.
Права й обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення учасників при укладенні договору оренди земельної ділянки, набуваються лише після його державної реєстрації, як передбачено статтями 18, 20 Закону № 161-XIV, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.
Верховний Суд України вказував, що поняття «момент укладення договору» та «момент набрання чинності договором оренди земельної ділянки» різняться змістовим наповненням, а також можуть відрізнятися у часі, про що зазначено і у мотивувальних частинах постанов від 19 лютого 2014 року у справі № 0426/14068/2012 (провадження № 6-162цс13) та від 13 червня 2016 року у справі № 570/3056/15-ц (провадження № 6-643цс16).
У ЦК України передбачено як визначення строку, так і початку перебігу строку та його закінчення.
Статтею 252 ЦК України вказано, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (частина перша статті 253 ЦК України).
Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (частина перша статті 254 ЦК України).
Переважна більшість правовідносин, які урегульовані нормами цивільного законодавства, є відносинами, у яких забезпечується правомірна поведінка їх суб`єктів та нормальна реалізація ними суб`єктивних прав і виконання суб`єктивних обов`язків.
Тому і строки у таких правовідносинах є строками здійснення суб`єктивних цивільних прав та виконання обов`язків.
Це загальне правило закріплено у статті 631 ЦК України, зокрема що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Договір набирає чинності з моменту його укладення.
Разом з тим у частині третій вказаної статті обумовлено, що сторони можуть установити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.
Момент укладення договору передбачений у статті 640 ЦК України і пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх його істотних умов та дотриманням певних вимог, якими є передання майна або вчинення іншої дії, нотаріальне посвідчення договору або його державна реєстрація, якщо таке передбачено актами цивільного законодавства.
У спеціальному Законі № 161-XIV вказано, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації (стаття 18).
Можна зробити висновок, що сторони в договорі оренди землі мали право зазначати про момент початку перебігу та припинення дії вказаного договору, оскільки такі права прямо передбачені принципами та закріплені загальними нормами цивільного законодавства.
Разом з тим якщо сторони не вказали про час (термін, календарну дату, подію) початку перебігу та закінчення строку договору, діють загальні правила, передбачені спеціальним Законом № 161-XIV, який прямо встановлював, що договір оренди земельної ділянки набирає чинності після його державної реєстрації.
Отже, для визначення початку перебігу та закінчення строку дії саме цього договору має значення не момент його підписання, а момент вчинення реєстраційних дій, тобто внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень як єдиної державної інформаційної системи, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обтяження, суб`єктів речових прав, технічні характеристики об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об`єктів нерухомого майна, з якими закон пов`язує набрання чинності договору, а саме можливість реалізації сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків.
Аналогічний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року в справі № 322/1178/17 (Провадження № 14-338цс19).
Водночас, у вказаній постанові зазначено наступне.
Метою укладення будь-якого цивільного правочину є отримання певних правових наслідків через реалізацію сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків. Правочин, укладений без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлені, є фіктивним.
Разом з тим реалізувати свої суб`єктивні права та обов`язки сторони договору оренди земельної ділянки можуть лише після державної реєстрації такого договору.
Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України, у редакції, яка була чинною як на час укладення договору оренди земельної ділянки, так і на момент його державної реєстрації, визначено момент, коли договір, який підлягав державній реєстрації, є укладеним, а саме: договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації – з моменту державної реєстрації.
Оскільки моменти укладення договору та набрання ним чинності збігаються (частина друга статті 631 ЦК України), то моментом укладення договору оренди земельної ділянки на час дії зазначеної редакції частини третьої статті 640 ЦК України є саме його державна реєстрація, якщо сторони договору не передбачили у договорі інше, відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України.
У постановах від 07 червня 2017 року у справі № 634/769/15-ц (провадження № 6-872цс17), від 18 січня 2017 року у справі № 532/129/16-ц (провадження № 6-2777цс16) та від 13 грудня 2013 року у справі № 1106/2791/2012 (провадження № 6-127цс13) Верховний Суд України звернув увагу на ситуацію, коли у договорах оренди сторони не вказали календарного терміну початку перебігу строку договору оренди, однак зауважили, що договір набирає чинності з моменту його державної реєстрації. У цих постановах Верховний Суд України зробив висновок, що моментом початку строку дії договору є саме набрання ним чинності.
У постанові від 19 лютого 2014 року у справі № 0426/14068/2012 (провадження № 6-162цс13) Верховний Суд України зробив висновок, що моментом укладення договору оренди земельної ділянки є момент, коли сторони, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі, скріплюють його своїми підписами. Однак указав, що цивільні права та обов`язки, тобто чинність, договір набуває після його державної реєстрації.
З матеріалів справи вбачається, що договір оренди землі № 61 укладений між позивачем та відповідачем та підписаний ними 12 червня 2008 року.
При цьому сторони узгодили у пункті 8 Договору строк його дії – 15 років, а у пункті 30 передбачили обов`язок орендаря приступати до використання земельної ділянки у строки, встановлені цим Договором, та у пункті 43 визначили, що цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.
Отже, момент укладення договору, а відтак і початок перебігу строку його дії сторони визначили та пов`язали з моментом державної реєстрації договору.
Інших строків чи термінів початку перебігу чи закінчення дії договору його текст не містить.
З договору оренди вбачається, що він зареєстрований 06 вересня 2010 року у Вінницькій регіональній філії ДП «Центр ДЗК». 
Відтак, закінченням строку дії договору є 06 вересня 2025 року.
Вказані обставини залишились поза увагою місцевого суду, що потягло за собою помилковий висновок про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про розірвання договору оренди землі.
При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне. Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 912/1385/17 (провадження № 12-201гс18).
Частина 2 статті 651 ЦК України визначає дві підстави для зміни або розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін: 1) істотне порушення договору другою стороною; 2) інші випадки, встановлені договором або законом.
Ознаками істотного порушення договору відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 651 ЦК України є те, що: 1) його наслідком має бути завдання шкоди другій стороні договору; 2) друга сторона договору має значною мірою позбавитися того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Визначаючи істотність порушення договору, суд має виходити з того, що як підставу для зміни або розірвання договору на вимогу однієї сторони закон передбачає не тільки факт порушення умов договору другою стороною, а й обов`язково наявність шкоди, завданої потерпілій стороні цим порушенням. Тому суд насамперед має з`ясувати, чи було завдано порушенням умов договору шкоди.
У даній справі позивачем не доведено, що є об`єктивні обставини, що вказують на наявність значної міри позбавлення того, на що орендодавець розраховував при укладенні договору оренди земельної ділянки.
При цьому, відтермінування державної реєстрації договору оренди не є підставою для розірвання договору, оскільки у розумінні статті 651 ЦК України це не є тим порушенням, за яким позивач втратив те, на що він розраховував при укладенні договору, з огляду також і на те, що ним були отримані кошти за оренду землі за період, коли договір не був зареєстрований, а тому доводи викладені у заяві, в якій викладені пояснення сторони позивача про наявність підстав для розірвання договору з цих підстав є помилковими.
Позивачем не наведено будь яких інших підстав для розірвання оскаржуваного договору, як і не міститься таких в матеріалах справи.
Натомість місцевий суд у порушення вищевикладених норм матеріального права задовольнив, зокрема, вказану позовну вимогу без наведення обґрунтованих підстав.
Переглядаючи рішення місцевого суду в частині задоволення позовних вимог щодо усунення перешкод позивачу з боку відповідача шляхом повернення ОСОБА_1 земельних ділянок: кадастровий номер земельної ділянки 0523080200:01:001:0088 та кадастровий номер земельної ділянки 0523080200:01:001:0089, колегія суддів звертає увагу на наступне.
Стаття 41 Конституції України гарантує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.
Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір оренди землі – це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 Закону України «Про оренду землі»).
Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.
З аналізу вказаних норм вбачається, що договір оренди землі укладається у письмовій формі та повинен бути підписаний сторонами, які досягли, зокрема, згоди з усіх істотних умов договору.
Так, позивач як на підставу своїх позовних вимог посилався на ту обставину, що підписи в договорах оренди землі № 62, № 63 та актах приймання передачі виконані не власниками землі, дані договори його мати ОСОБА_2 та бабуся ОСОБА_3 з відповідачем не укладали і не підписували.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Проте, матеріали справи не містять будь-яких належних, допустимих і достатніх доказів того, що мати ОСОБА_2 та бабуся ОСОБА_3 позивача не здійснювали підпис на договорах оренди землі № 62, № 63 та відповідно було відсутнє їх волевиявлення на укладення цих угод, як і не додано таких до суду першої та/або апеляційної інстанції.
Клопотань про проведення судової почеркознавчої експертизи стороною позивача не заявлялось.
Натомість, в судовому засіданні апеляційного суду оглянуто, зокрема, оригінал договору оренди землі № 62 від 12 червня 2008 року, який наданий стороною відповідача.
З огляду на викладені обставини, місцевий суд помилково прийшов до висновку про задоволення вказаних позовних вимог.
Водночас, так як суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову за недоведеністю позовних вимог, то відсутні підстави для вирішення питання про застосування строків позовної давності при вирішенні спору, про що усно заявлено стороною відповідача в засіданні суду попередньої інстанції.
Отже, обставини на які посилається сторона позивача в апеляційній скарзі як на підставу перегляду судового рішення в частині порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права знайшли своє підтвердження.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки при вирішенні справи суд допустився порушень норм матеріального та процесуального права, тому рішення суду підлягає скасуванню.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав, встановлених статтею 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, відтак з ОСОБА_1 на користь ТОВ «СХК Вінницька промислова група» підлягає сума судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги в розмірі 4086,00 грн.
Судові витрати пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції слід покласти на ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника відповідача ТОВ «СХК Вінницька промислова група» адвоката Бурятинського Вадима Олеговича задовольнити.
Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 05 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СХК «Вінницька промислова група» витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 4086,00 грн.
Судові витрати пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції покласти на ОСОБА_1 .
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                         О.Ю. Береговий

Судді:                                                                 О.С. Панасюк

       Т.М. Шемета