КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

№ справи:757/46668/20 -ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2782/2023
Головуючий у суді першої інстанції: Ільєва Т.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
23 березня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
                  головуючого  - Немировської О.В. 
                  суддів - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.
                  секретар -  Ольшевський П.М. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні   в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1   до Акціонерного товариства «Укрзалізниця»  про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,  
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 
та за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «Укрзалізниця» - Лазаренко Владлени Володимирівни на рішення  Печерського районного суду м. Києва від  23 серпня  2022 року, 
 
встановив:
у  жовтні 2020 року позивач звернувся  до суду з позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ №1895/ос від 18.09.2020 про його звільнення з посади головного фахівця відділу економічної безпеки та запобігання корупції Департаменту економічної та інформаційної безпеки Одеського регіонального управління АТ «Укрзалізниця», поновити його на вказаній посаді, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, покласти на відповідача судові витрати.
Рішенням  Печерського районного суду міста Києва від  23 серпня  2022 року позовні вимоги було задоволено -  визнано незаконним та скасовано наказ №1895/ос від 18.09.2020  про звільнення ОСОБА_1 з посади головного фахівця відділу економічної безпеки та запобігання корупції Одеського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки АТ «Укразалізниця», поновлено ОСОБА_1   на посаді головного фахівця відділу економічної безпеки та запобігання корупції Одеського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки АТ «Укразалізниця», стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1   заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 123 753  грн. 87 коп., стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1   судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп., стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави  судового збору в розмірі 1 237 (тисячу двісті тридцять сім) грн. 54 коп., допущено  негайне виконання рішення в частині стягнення на користь ОСОБА_1 розміру заробітної плати за один місяць та поновлення на роботі.
Додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08 листопада 2022 року було допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 листопада 2022 року було внесено виправлення до описової та резолютивної частини рішення та зазначено, що позивач підлягає поновленню на посаді головного фахівця   відділу технічного захисту інформації та інформаційної безпеки Одеського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки АТ «Укразалізниця».
Не погоджуючись з рішенням, представник позивача - ОСОБА_2    подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення  змінити в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку та визначити розмір середнього заробітку в сумі 295 442 грн. 88 коп., а також стягнути на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 15 000 грн., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
У відзиві на апеляційну скаргу представника позивача представник відповідача - Середницький Є.В. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.
Представник відповідача - Лазаренко В.В. подала апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, в якій просить рішення скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, судом було неправильно застосовано норми матеріального права та  порушено норми процесуального права.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу  представника відповідача без задоволення.
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представників сторін - ОСОБА_2 та Лазаренко В.В. , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга представника позивача не підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу представника відповідача слід задовольнити  з таких підстав. 
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував, що він з 18.03.2019 працював у відповідача на посаді головного фахівця відділу економічної безпеки та запобігання корупції Департаменту економічної та інформаційної безпеки Одеського регіонального управління АТ «Укразалізниця». 24.09.2020 до нього надійшов лист за підписом директора та заступника директора Департаменту розвитку персоналу та кадрової політики, в додатку до якого містився наказ №1895/ос від 18.09.2020, яким його було звільнено з роботи з 23.09.2020 в зв`язку з відмовою від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці на підставі п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Вказаний наказ він вважає незаконним, оскільки причиною звільнення було вказано у зв`язку з відмовою від продовження роботи в істотних умовах праці відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, а підставою вказано повідомлення від 15.07.2020 №ЦПК-294 про зміну істотних умов праці відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України. Він не був ознайомлений з рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 14.05.2020 про ліквідацію Департаменту економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця» та наказом №1184\ос «Про запровадження режиму неповного робочого тижня»,  не був проінформований належним чином чи відбулись в Департаменті зміни в організації виробництва та праці, а саме, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, роботодавець не запропонував йому всі вакансії, а лише ті, які він вважав найбільш відповідали робочим якостям працівника. В зв`язку з цим позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ  про його звільнення №1895/ос від 18.09.2020 з посади головного фахівця відділу економічної безпеки та запобігання корупції, поновити його на займаній посаді, стягнути на його користь середній заробіток.
 Рішенням Печерського районного суду міста Києва від  23 серпня  2022 року позовні вимоги було задоволено -  визнано незаконним та скасовано наказ №1895/ос від 18.09.2020  про звільнення ОСОБА_1   з посади головного фахівця відділу економічної безпеки та запобігання корупції Одеського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки АТ «Укразалізниця», поновлено ОСОБА_1 на посаді головного фахівця відділу економічної безпеки та запобігання корупції Одеського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки АТ «Укразалізниця», стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1   заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 123 753  грн. 87 коп., стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп., стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в розмірі 1 237 грн. 54 коп., допущено  негайне виконання рішення в частині стягнення на користь ОСОБА_1   розміру заробітної плати за один місяць та поновлення на роботі.
Задовольняючи позовні вимоги про визнання незаконним та скасування  наказу та поновлення на роботі позивача і стягуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з того, що 15.07.2020 позивачу було вручено два повідомлення  про наступне звільнення, де зазначено різні підстави для звільнення, що створило у позивача стан правової невизначеності, в тому числі ускладнюючи вибір належного способу захисту свого порушеного права. Суд дійшов висновку, що звільнення позивача з роботи з 23.09.2020 за пунктом 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України відбулось з порушенням вимог закону, оскільки не було вирішено питання щодо звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.
Однак погодитись з таким висновком суду першої інстанції неможливо, оскільки він не відповідає встановленим по справі обставинам та було неправильно застосовано норми матеріального права.  
В матеріалах справи міститься світлокопія Повідомлення про зміну істотних умов праці головному фахівцю відділу технічного захисту інформації та інформаційної безпеки Одеського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_1 від 15.07.2020 №ЦПК-294, в якому зазначається, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці з урахуванням наказу від 03.07.2020  №1184/ос «Про запровадження режиму неповного робочого тижня», повідомляється про зміну істотних умов праці, а саме: інший посадовий (місячний) оклад у межах, визначених Положенням про оплату праці працівників АТ «Укрзалізниця» - 4 723 грн., режим неповного робочого часу, що здійснюватиметься у режимі неповного робочого дня протягом чотирьох годин з 08.00 до 12.00 з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу. Також вказується, що у разі відмови (ненадання згоди)  від продовження роботи в нових умовах, трудовий договір з ним буде припинено за пунктом 6 ст. 36 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку на підставі ст. 44 КЗпП України. В Повідомленні ОСОБА_1 вказав, що не згоден, вимоги наказу від 03.07.2020 №1184/ос не доведено, порушено вимоги ч. 3 ст. 32 КЗпП України.
Наказом №1895/ос від 18.09.2020 ОСОБА_1 було звільнено з 23.09.2020 з роботи за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, причини звільнення: у зв`язку з відмовою від продовження роботи в істотних умовах праці, підстава: повідомлення від 15.07.2020 №ЦПК-294.
В ст. 21 КЗпП України  дано визначення, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
В ст. 9 Конституції України закріплено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Постановою Верховної Ради України від 04 лютого   1994 року № 3933-XII було ратифіковано Конвенцію Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року,  (далі - Конвенція). Згідно із ст. 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.
За змістом п. 2 ст. 9 вказаної Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно статті 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен повідомлятись не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.
Проведення власником заходів щодо зміни організації виробництва і праці - це виключне повноваження власника. 
На власника покладено обов`язок попередити працівника за два місяці про майбутні зміни в організації виробництва і праці, а також про зміни істотних умов його праці, що викликаються змінами в організації виробництва і праці.
Попередження - це пропозиція працівникові продовжувати роботу після того, як власник з додержанням встановленого строку змінить істотні умови праці. Працівник може цю пропозицію прийняти і продовжувати роботу при змінених істотних умовах праці, а може відмовитися від продовження роботи у зв`язку із змінами істотних умов праці.
Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України підставою для поновлення працівника на попередній роботі є незаконне звільнення або переведення на іншу роботу.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 січня 2020 року (справа № 686/25653/18)  вказується, що зміна істотних умов праці не порушує угоди сторін, досягнутої при укладенні трудового договору, адже угодою сторін визначаються місце роботи  і трудова функція працівника. Це найважливіші умови трудового договору. Тому змінити їх без згоди сторін не можна, і це прямо закріплено в законі.
Однак закон не вимагає обов`язкового погодження таких змін  з працівником. Необхідно лише, аби власник підприємства чи уповноважений ним орган дотримувалися двох умов. По-перше, зміни істотних умов праці допускаються тільки внаслідок змін в організації виробництва і праці на конкретному підприємстві. По-друге, про наступні зміни працівник повинен бути попереджений власником підприємства чи уповноваженим ним органом не пізніше як за два місяці.
В п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що припинення трудового договору за пунктом 6 статті 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці,        у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).
В разі, якщо істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.
24.09.2020 позивачу було направлено лист щодо необхідності отримання трудової книжки. Також відповідачем було надано до справи докази щодо розрахунку з позивачем та виплати  вихідної допомоги в день звільнення.
Та обставина, що 21.07.2020 ОСОБА_4 також було вручено  Повідомлення від 15.07.2020 №ЦПК-293, в якому зазначено, що відповідно до рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.05.2020, рішення Наглядової Ради АТ «Укрзалізниця» та змін до штатного розпису апарату управління АТ «Укрзалізниця» від 30.06.2020 Департамент економічної та інформаційної безпеки ліквідується та посада, яку займає позивач, підлягає скороченню, не свідчить про порушення прав позивача при звільненні з 23.09.2020 за наказом №1895/ос від 18.09.2020. Одночасно позивачу було запропоновано вакантну посаду інженера-електроніка 2 категорії відділу технічного обслуговування термінального обладнання виробничого підрозділу «Одеське відділення» філії «Головний інформаційно-обчислювальний центр». Вказане повідомлення позивач отримав особисто 21.07.2020 та вказав у письмовій формі, що не згоден в зв`язку з порушенням вимог п. 3 ст. 32 КЗпП України.
Таким чином звільнення  позивача за пунктом 6 ч. 1 статті 36 КЗпП України відбулося    у відповідності до вимог, викладених у частині шостій статті 32    КЗпП України, тобто з письмовим повідомленням працівників за два місяці про зміну істотних умов праці, і позивач однозначно вказав, що не погоджується на продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці.
Враховуючи викладене, підстави для визнання звільнення позивача незаконним та його поновлення на займаній посаді відсутні. Оскільки позивач не підлягає поновленню на роботі, також не підлягає задоволенню позовна вимога про стягнення середнього заробітку.
З огляду на зазначений висновок, суд апеляційної інстанції  не переглядає законність та обґрунтованість рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за апеляційною скаргою представника позивача.
В ч. 1 ст. 376 ЦПК України передбачено підстави для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення  про відмову в задоволенні позовних вимог.
    Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд
 
постановив:
апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Укрзалізниця» - Лазаренко Владлени Володимирівни  задовольнити.
 Рішення  Печерського районного суду м. Києва від  23 серпня  2022 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Укрзалізниця» судовий збір в сумі 1 358 грн.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в касаційному порядку. 
 
Головуючий                                                
 
Судді