Ухвала
Іменем України
 
03 березня 2023 року
м. Київ
справа № 570/4782/19
провадження № 51-3855ск20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого          ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 05 березня 2021 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 09 грудня 2022 року,
встановив:
вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 05 березня 2021 року 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі строком 
на 8 років;
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Дядьковичі Рівненського району Рівненської області, мешканця АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 
8 років 6 місяців;
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Тайкури Рівненського району Рівненської області, мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за:
- ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років;
- ч. 1 ст. 127 КК до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.
На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом повного складання покарань ОСОБА_4 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.
Як встановив суд, ОСОБА_4 14 липня 2019 року, в період часу 
з 17.30 по 18.00 год, діючи умисно, за попередньою змовою з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , на ґрунті особистих неприязних відносин з ОСОБА_7 , перебуваючи на території тракторної бригади фермерського господарства «Машинно-технологічна станція «Тайкури», що по вул. Шевченка, 91 у с. Тайкури Рівненського району Рівненської області, під час конфлікту з останнім, умисно спільно завдали йому не менше семи ударів руками та ногами по голові, 
а також не менше п`яти ударів руками та ногами в різні частини тіла останнього, в результаті чого потерпілий ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження, які відносяться до тяжких за критерієм небезпеки для життя в момент їх заподіяння, внаслідок яких ІНФОРМАЦІЯ_4 о 22.30 год останній помер.
Також,  ОСОБА_4 14 липня 2019 року о 17.48 год, діючи умисно, 
з метою покарати та залякати ОСОБА_7 за нанесення ним тілесних ушкоджень своїй співмешканці, яка є матір`ю ОСОБА_8 , перебуваючи на території тракторної бригади фермерського господарства «Машинно-технологічної станції «Тайкури», що по вул. Шевченка, 91 в с. Тайкури Рівненського району Рівненської області, протягом тривалого часу неодноразово, але не менш ніж 12 разів, застосував відносно потерпілого ОСОБА_7 засіб, заряджений речовинами сльозоточивої та дратівної дії невстановленого походження, чим заподіяв потерпілому сильний фізичний біль та фізичні страждання.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 09 грудня 2022 року залишено без змін вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 05 березня 2021 року.
Не погодившись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій він вказує на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість. Зазначає, що судами 
не в повній мірі взято до уваги всіх обставин, які позитивно характеризують його особу та обставин, що пом`якшують покарання. Крім того, засуджений 
не погоджується з тим, що суд першої інстанції при призначенні покарання за сукупністю злочинів обрав спосіб повного складання покарань, замість поглинання менш суворого покарання більш суворим, що, на його думку, вказує на суворість остаточного покарання. Таким чином, засуджений 
 ОСОБА_4 просить змінити оскаржені судові рішення та призначити йому за ч. 2 ст. 121 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 
7 років, а за ч. 1 ст. 127 КК покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки з призначенням остаточного покарання із застосуванням положень ч. 1 ст. 70 КК, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Розглянувши наведені у касаційній скарзі доводи та перевіривши надані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Доводи засудженого щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, 
є безпідставними.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності
та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених
дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні враховуватися обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом  видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання. 
Так, обираючи засудженому   ОСОБА_4 покарання за ч. 2 
ст. 121 КК у виді позбавлення волі на строк 8 років, суд першої інстанції, з чим обґрунтовано погодився й апеляційний суд, виходив зі ступеня тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, думку потерпілої, яка просила призначити 
не дуже суворе покарання та поклалася на розсуд суду, даних про особу засудженого, який раніше не судимий та офіційно не працевлаштований. Також, судом при призначенні покарання засудженому  ОСОБА_4  було враховано його роль у вчиненому, а також його безпосередню ініціативу 
в організації побиття потерпілого  ОСОБА_7 .Крім того, судом взято до уваги наявність обставин, що пом`якшують покарання  ОСОБА_4  
та відсутність обставин, які його обтяжують.
Враховуючи наведене, касаційний суд вважає правильним рішення суду першої інстанції про призначення  ОСОБА_4  покарання  за ч. 2 
ст. 121 КК у виді позбавлення волі на строк 8 років. Призначене засудженому  ОСОБА_4  покарання за своїм розміром та видом є справедливим та співмірним вчиненому кримінальному правопорушенню і особі засудженого, таке покарання буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Також, засуджений у своїй касаційній скарзі наводить доводи про те, що суд першої інстанції при призначенні покарання за сукупністю злочинів обрав спосіб повного складання покарань, замість поглинання менш суворого покарання більш суворим, що, на його думку, вказує на суворість остаточного покарання. Втім, такі доводи засудженого є необґрунтованими з огляду на таке.
Законодавець в ч. 1 ст. 70 КК встановив три альтернативних способи (правила) призначення остаточного покарання: поглинання менш суворого більш суворим, повне складання покарань, часткове складання покарань.
При виборі принципу призначення покарання (поглинення менш суворого покарання більш суворим або повного чи часткового складання призначених покарань) суд повинен враховувати, крім даних про особу винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, також кількість злочинів, що входять в сукупність, форму вини і мотиви вчинення кожного з них, вид сукупності (реальна чи ідеальна), тяжкість наслідків кожного злочину окремо та їх сукупності тощо.
Вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався та врахувавши всі обставини вчинених   ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, правильно дійшов до висновку про необхідність при призначенні остаточного покарання застосувати принцип повного складання покарань.
Крім того, зі змісту касаційної скарги засудженого вбачається, що він фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та пов`язані із суддівським розсудом.
Поняття суддівського розсуду або судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Тобто суд, обравши принцип повного складання покарань, керувався нормами кримінального закону та діяв в межах своєї компетенції, пов`язаної із суддівським розсудом.
Невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого   ОСОБА_4 через суворість колегія суддів касаційного суду не встановила.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу 
про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги 
та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, враховуючи, що з касаційної скарги та копій оскаржених судових рішень вбачається, що підстави для задоволення скарги відсутні, колегія суддів приходить до висновку, що необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 05 березня 2021 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 09 грудня 2022 року.
Ухвала оскарженню не підлягає. 
Судді:
  ОСОБА_1 	   ОСОБА_2 	ОСОБА_3