ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

16 березня 2023 року 	м. Дніпро	справа № 340/4992/22	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді  Малиш Н.І. (доповідач),  суддів:  Баранник Н.П., Щербака А.А.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в залі удового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Кіровоградській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2022 року (суддя 1-ї інстанції Черниш О.А.) в адміністративній справі №340/4992/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Кіровоградській області  про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки),- 

ВСТАНОВИВ:
22.10.2022р. позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Кіровоградській області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки).
Позов обґрунтовано незгодою з вимогою відповідача  про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування №Ф-93454-50У від 23.12.2019 року на суму 26539,26 грн. та №Ф-93454-50У від 11.02.2021 року на суму 11249,48 грн., оскільки з 2004 року підприємницькою діяльністю не займається, звітність не подає, а з 2015 року працевлаштований як найманий працівник і єдиний внесок за нього сплачує роботодавець при нарахуванні заробітної плати. Тож нарахування йому недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску як фізичній особі-підприємцю вважає незаконним. 
Рішенням  Кіровоградського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2022 року позов задоволено.
Відповідачем подано апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи, та доводам відповідача про те, що позивач, зареєстрований як фізична особа – підприємець, та перебував на загальній системі оподаткування, був зобов`язаний нараховувати та сплачувати єдиний внесок. Оскільки позивач як платник єдиного внеску не дотримався обов`язку нараховувати та сплачувати єдиний внесок у 2017 році, щоквартально у 2018, 2019 та 2020 роках, ГУ ДПС у Кіровоградській області в автоматичному режимі нараховано недоїмку зі сплати єдиного внеску у розмірі мінімального страхового внеску та на підставі облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів сформовано спірні вимоги про сплату боргу (недоїмки).
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити у її задоволенні.
В силу пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом встановлено, що ГУ ДПС у Кіровоградській області відповідно до статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" сформувало вимогу №Ф-93454-50 від 23.12.2019 року про сплату боргу (недоїмки), якою повідомило ОСОБА_1 , що станом на 31.10.2019 року за даними інформаційної системи органу доходів і зборів його заборгованість зі сплати єдиного внеску становить 26539,26 грн. недоїмки.
Вказана вимога у грудні 2019 року була направлена позивачу поштою за адресою: с. Вільхове Благовіщенського району Кіровоградської області, хоча його місце проживання з 2012 року зареєстровано за іншою адресою у с. Колодисте Уманського району Черскаської області. Тож поштове відправлення адресату не було вручено. 
У травні 2020 року відповідач направив вимогу №Ф-93454-50У від 23.12.2019 року для виконання до Благовіщенського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) як таку, що узгоджена 13.01.2020 року, та державним виконавцем 21.05.2020 року відкрито виконавче провадження №61782524 з її примусового виконання.
Згодом ГУ ДПС у Кіровоградській області відповідно до статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" сформувало нову вимогу №Ф-93454-50 від 11.02.2021 року про сплату боргу (недоїмки), якою повідомило ОСОБА_1 , що станом на 31.01.2021 року за даними інформаційної системи податкових органів його заборгованість зі сплати єдиного внеску становить 37788,74 грн. недоїмки.
Вказана вимога також була направлена позивачу поштою на помилкову адресу у с. Вільхове Благовіщенського району Кіровоградської області і не була йому вручена.
У грудні 2021 року відповідач направив вимогу №Ф-93454-50У від 11.02.2021 року на суму зростання боргу у розмірі 11249,48 грн. до Благовіщенського відділу державної виконавчої служби у Голованівському районі Кіровоградської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) як таку, що узгоджена 20.08.2021 року, а державним виконавцем 24.12.2021 року відкрито виконавче провадження №67421460 з її примусового виконання.
Позивач стверджує, що про існування оскаржуваних вимог про сплату боргу (недоїмки) він дізнався лише у ході виконавчих проваджень, а їх копії отримав у вересні 2022 року у Благовіщенському відділі державної виконавчої служби у Голованівському районі Кіровоградської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). 
Позивач вважаючи вимогу про сплату боргу (недоїмки) необґрунтованою, звернулася до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції задовольняючи позов дійшов висновку про протиправність оскарженої вимоги, оскільки позивач у спірний період був найманим працівником.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги доходить висновку, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Спірним у справі є правомірність вимоги відповідача про сплату боргу (недоїмки) єдиного соціального внеску, оскільки за позицією податкового органу позивач у спірний період зареєстрований як фізична особа – підприємець, та перебував на загальній системі оподаткування, був зобов`язаний нараховувати та сплачувати єдиний внесок.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.07.2020р. у справі N 260/81/19 зазначила наступне.
25 квітня 2014 року набрав чинності  Закон України від 25 березня 2014 року N 1155-VII "Про внесення змін до деяких законів України щодо включення відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців до Єдиного державного реєстру"  (далі -  Закон N 1155-VII).
Цим Законом пункт 2 розділу VIII "Прикінцеві положення" Закону N 755-IV викладено в новій редакції, відповідно до якої усі діючі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 01 липня 2004 року, відомості про яких не включені до ЄДР, зобов`язані подати державному реєстратору відповідно до вимог статті 19 цього Закону реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР. Державний реєстратор після отримання від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки зобов`язаний включити відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців і видати їм виписку з ЄДР.
Основною метою проекту Закону N 1155-VII є продовження процесу включення до ЄДР відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які зареєстровані до 01 липня 2004 року та до цього часу не подали державному реєстратору про себе відомості.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що статус ФОП є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 01 липня 2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд.
Водночас зміни у процедуру адміністрування системи державної реєстрації фізичних осіб - підприємців, запроваджені  законами N 2390-VI  та  N 1155-VII, не спростовують наведених висновків щодо природи визначення статусу ФОП, а лише визначають регулювання діяльності уповноважених органів у відношенні до фізичних осіб, які мають намір продовжувати здійснювати підприємницьку діяльність, розпочату ними до 01 липня 2004 року, що підтверджується виконанням ними обов`язку подати реєстраційну картку або ж констатації відмови особи від набуття статусу ФОП шляхом неподання реєстраційної картки, що за змістом нормативних приписів мало наслідком відмову в заміні свідоцтва про державну реєстрацію на бланки нового зразка та внесення відмітки до ЄДР про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними. Таким чином, виключалася можливість законного здійснення підприємницької діяльності, а відтак отримання доходу від такої діяльності.
Так, позивач отримав статус фізичної особи-підприємця 25.02.2004р. та був зареєстрований Ульяновською районною державною адміністрацією Кіровоградської області як суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа за нормами чинного на той час Положення про державну реєстрацію суб`єктів підприємницької діяльності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 року №740.
У Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні відомості про те, що позивач у 2017 - 2020 роках  був зареєстрований фізичною особою-підприємцем та взятий на облік як платник єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. 
Крім того, матеріали справи свідчать, що з червня 2015 року, та на час розгляду справи, позивач працює електромонтером у ТОВ "Агропромисловий комплекс Насташка" і цей роботодавець – страхувальник щомісяця нараховує та сплачує за позивача як за застраховану особу єдиний внесок.
Враховуючи зазначене, колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскільки позивач у 2017 – 2020 роках, спірний період, був найманим працівником та застрахованою особою у розумінні Закону №2464-VI і єдиний внесок за нього у період його працевлаштування щомісяця нараховував та сплачував роботодавець у розмірі не менше мінімального, тому за відсутності доказів здійснення ним підприємницької діяльності з отриманням відповідного доходу від такої діяльності у ці періоди, він не мав обов`язку по сплаті єдиного внеску ще і як фізична особа-підприємець у розмірі мінімального страхового внеску.
Доводи відповідача, що позивач у період з у 2017 -  2020 роках перебував на загальній системі оподаткування та за вказаний період спірною вимогою, відповідно до вимог Закону №2464 нараховано суму несплаченого єдиного внеску,  колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до п. 4 частини другої ст. 6 Закону №2464 встановлено, що платники єдиного внеску зобов`язані подавати звітність про нарахування єдиного внеску в розмірах, визначених відповідно до Закону №2464, зокрема, у складі звітності з податку на доходи фізичних осіб у строки та порядку, встановлені Податковим кодексом України, оскільки  порядок оподаткування доходів фізичних осіб - підприємців на загальній системі оподаткування встановлено ст. 177 ПКУ.
У разі перебування позивачем на загальній системі оподаткування, відповідач повинен був перевірити подання податкової звітності позивачем. Нарахування в автоматичному режимі єдиного внеску, у разі перебування позивачем на загальній системі оподаткування, як це було здійснено відповідачем,  відповідно до Закону №2464, у такому випадку неможливо та законодавством не передбачено.
Враховуючи зазначене, колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновками суду про задоволення позовних вимог.
Суд апеляційної інстанції не надає оцінку висновкам суду першої інстанції щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу, оскільки будь-яких доводів апеляційна скарга з цього питання не містить.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи зазначене, суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та ухвалив рішення з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, підстави для скасування судового рішення відсутні.
Розподіл судових витрат не здійснюється відповідно до ст. 139 КАС України.
Керуючись ст. ст. 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Кіровоградській області – залишити без задоволення.
Рішення  Кіровоградського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2022 року в адміністративній справі №340/4992/22 – залишити без змін.
Постанова  набирає законної сили з дати її прийняття  та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки визначені ст.ст 328, 329 КАС України.

Головуючий - суддя                                                                      Н.І. Малиш 

                               суддя                                                                      Н.П. Баранник 

                               суддя                                                                      А.А. Щербак