КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
24 січня 2023року місто Київ
Справа № 757/225/20-ц
Апеляційне провадження № 22-ц/824/91/2023
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючого судді                              Желепи О. В.
суддів:                                                  Кравець В. А., Мазурик О. Ф.
за участю секретаря судового засідання Вєтчінової О. О.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 вересня 2022 року (ухвалене у складі судді Остапчук Т. В., повне судове рішення складено 30 вересня 2022 року)
у справі за позовом  ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Уряду - Кабінету Міністрів України, треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України про відшкодування шкоди, заподіяної із вини Держави
 
ВСТАНОВИВ
 
У січні 2020 року  ОСОБА_2 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України, в якому просив стягнути із Держави Україна в особі Уряду - Кабінету Міністрів України в рахунок відшкодування заподіяної шкоди суму у розмірі 14 000,00 доларів США, що складає вклад згідно договору банківського вкладу № 06/1268-2014 від 12.06.2014 р.; 350,00 доларів США - 0,5% річних згідно договору банківського вкладу від 12.06.2014 р. № 06/1268-2014; 2 268,00 доларів США - 3% річних за весь період від розміру боргу згідно договору банківського вкладу № 06/1268-2014 від 12.06.2014 р.
Позов обґрунтований тим, що постановою Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 826/10319/15 частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_2 , скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 вересня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2017 року, ухвалено нове судове рішення, яким визнано протиправними дії уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» (далі - ПАТ «Старокиївський банк») Пантіної Л. О. при розгляді вимоги щодо відшкодування коштів за вкладом, зобов`язано останню подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо нього як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Старокиївський банк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за договором банківського вкладу від 12 червня 2014 року № 06/1268-2014. 
Зазначав, що незважаючи на ухвалення Верховним Судом вказаної постанови, 07 жовтня 2019 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у відповідь на його заяву про виплату гарантованої суми відшкодування за вкладом повідомив про державну реєстрацію припинення ПАТ «Старокиївський банк» як юридичної особи. 
Вважав, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб як державна структура, діючи в інтересах держави, позбавив його права і можливості отримати свої кошти за банківським вкладом.
 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 04 червня 2020 року
у позові ОСОБА_2 відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 червня 2020 року залишено без змін.
Постановою Верховного суду від 03 лютого 2021 року касаційну скаргу  ОСОБА_2  задоволено частково. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року скасувано. Справу направленона новий розгляд до суду першої інстанції.
14 липня 2021 року Ухвалою Печерського районного суду м. Києвасправу прийнято до провадження.
Рішенням Печерського районного суду від 20 вересня 2022 року у задоволені позову відмовлено.
 
Не погоджуючись з таким рішеннямОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення Печерського районного суду від 20 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення про  задоволення позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення ухвалене із порушенням норм процесуального та матеріального права. Крім того, вказує, що йому знову відмовлено з тих саме підстав, що і у рішенні Печерського районного суду міста Києва від 04 червня 2020 року, а саме через недоведеність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача і заподіянням шкоди позивачу. Однак постановою Верховного суду вказане рішення було скасовано.
Зазначає, що він звертається з позовом до Кабінету Міністрів України не як до окремого державного органу, а як до Держави Україна в цілому. Тобто суб`єктом порушення конституційних прав ОСОБА_2 є Держава Україна,а не окремо Кабінет Міністрів України. Кабінет Міністрів України є Урядом, який здійснює представницькі функції щодо порушень, заподіяних Державою Україна.
Посилається на те, що нормативно - правовим підґрунтям заявленого позову є Європейська Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ратифікована Україною 17.07.1997 року та Конституція України, яка містить норми прямої дії, рішення Конституційного Суду України та судова практика Європейського Суду з прав людини, яка є частиною національного законодавства. Саме на підставі Конституції України, яка має норми прямої дії та через призму її норм та на підставі Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка є частиною національного законодавства - слід виносити рішення у даній справі
Вказує, що відсутність належної регуляторної політики в банківському секторі економіки; невиконання судового рішення; тяганина усудових справах та на стадії виконання, призвели до  порушення статей 3, 21, 41Конституції України, статей 6, 13 Конвенції із захисту прав людини і основоположнихсвобод та порушено статтю 1 Протоколу 1 до Конвенції із захисту прав людини іосновоположних свобод.
Наголошує на тому, що саме Держава в особі її Уряду має відповідати за заподіяну шкоду, спричинену відсутністю належної регуляторної політики у банківському секторі та відсутністю у Державі злагодженого механізму судового захисту порушених прав, та невиконанням судового рішення у справі.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 грудня 2022 року відкрито апеляційне провадження у даній справі та надано учасникам справи 5-денний строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу з моменту отримання даної ухвали.
 
11 січня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду від Національного банку України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду від 20 вересня 2022 року без змін.
Відзив обґрунтований тим, що суд першої інстанції при ухвалені рішення дотримався норм матеріального та процесуального права, встановив фактичні обставини, які мають суттєве значення для її вирішення та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.
 
Фондом гарантування вкладів фізичних осіб до суду подані письмові пояснення, в яких вони зазначають, що сума відшкодування за вкладами ОСОБА_2 в реєстрі вкладників  зазначена 164 657, 51 грн., яка була недоступна до виплат через арешт на грошові кошти в рамках кримінального провадження.
Арешт з коштів було знято 25 жовтня 2019 року,а 25 вересня 2019 року було внесено запис до реєстру про державну реєстрацію припинення Банку, що унеможливило проведення виплат ОСОБА_2 .
 
У судовому засіданні 24 січня 2023 року представник Кабінету Міністрів України Горова С.В. доводи скарги не визнала. Просила відмовити в її задоволенні. Представник НБУ Донченко О.Г. також просила відмовити в задоволенні скарги. Представник ФГВ ФО Шилець А.Р. просив відмовити в задоволенні скарги.
Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином. Так, представник позивача ОСОБА_3 повідомлений про розгляд справи на електронну адресу, зазначену ним в апеляційній скарзі.
 
За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Заслухавши доповідь Головуючого судді Желепи О. В., пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У відповідності до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини виконання судових рішень розглядається як невід`ємна частина судового розгляду в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд з прав людини неодноразово робив висновок, що право на суд було б ілюзорним у разі, коли б правова система держави допускала, аби остаточне, обов`язкове судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній із сторін.
У відповідності до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобож кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частиною першою статті 1166 ЦК України унормовано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність держави за незаконні дії чи бездіяльність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності держави за неправомірні діяння посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.
На державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність дій органів державної влади та посадових осіб, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах.
Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Згідно частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав.
Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.
Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлені, зокрема, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.
За змістом статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.
Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб`єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.
Фонд є економічно самостійною установою, має самостійний баланс, поточний та інші рахунки в Національному банку України, а також рахунки в цінних паперах у депозитарних установах - державних банках.
Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.
Відповідно до частини першої, другої, сьомої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.
Виконання зобов`язань Фонду перед вкладниками здійснюється Фондом з дотриманням вимог щодо найменших витрат Фонду та збитків для вкладників у спосіб, визначений цим Законом, у тому числі шляхом передачі активів і зобов`язань банку приймаючому банку, продажу банку, створення перехідного банку протягом дії тимчасової адміністрації або виплати відшкодування вкладникам після ухвалення рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку.
Фонд гарантує відшкодування коштів за вкладом, який вкладник має в банку, що в подальшому реорганізувався шляхом перетворення, на тих самих умовах, що і до реорганізації.
Фонд завершує виплату гарантованих сум відшкодування коштів за вкладами у день подання документів для внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб запису про ліквідацію банку як юридичної особи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 761/10730/18 вказано, що гарантії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб є гарантіями держави, передбаченими Законом України «Про систему гарантування вкладів». Для виконання Фондом відповідних зобов`язань можуть залучатися державні кошти. Тому рішення та дії Фонду чи уповноваженої особи Фонду щодо включення вкладника до переліку осіб, яким необхідно здійснити виплату відшкодувань сум вкладів за рахунок коштів Фонду, є рішеннями та діями суб`єкта владних повноважень, який реалізує делеговані державою повноваження щодо виведення з ринку неплатоспроможних банків.
Правовідносини між Фондом і вкладником, який претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної сумі мають управлінський характер. У цих правовідносинах Фонд виконує управлінські функції щодо гарантованої державою виплати відшкодування за банківським вкладом.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволені позову, посилався на те, що додержання прав вкладників банків передусім проявляється в законодавчих гарантіях повернення всієї суми вкладу та процентів на неї або доходів у іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором банківського вкладу (частина перша статті 1058 ЦК України). У разі визнання банку неплатоспроможним гарантією забезпечення прав вкладників є поетапне відшкодування в порядку, передбаченому законом, суми за вкладом: Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку; у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, в порядку загальних правил відшкодування за процедурами ліквідації.
 
Відмовляючи в задоволенні позову,суд вважав встановленими такі обставини.
 
12.06.2014 р. між Публічним акціонерним товариством «Старокиївський банк» (далі - «Банк») та позивачем (далі - «Клієнт») укладено договір банківського вкладу № 06/1268-2014, за умовами якого банк відкриває вкладнику вкладний (строковий) рахунок № НОМЕР_1 «Надійний» у доларах США, а вкладник вносить на відкритий рахунок кошти у розмірі 14000,00 доларів США строком до 19.06.2014 р. Згідно з квитанцією № 67069 від 12.06.2014 р. позивачем на депозитний рахунок № НОМЕР_1 внесено 14 000,00 доларів США (еквівалент у гривнях 163 165,28 грн). 
Постановою Правління Національного банку України № 276/БТ від 12.05.2014 р. Публічне акціонерне товариство «Старокиївський Банк» віднесено до категорії проблемних. 
17.06.2014 р. Правлінням Національного банку України прийнято постанову № 365 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» до категорії неплатоспроможних». Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 50 від 17.06.2014 р. «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Старокиївський банк», згідно з яким з 18.06.2014 р. по 18.09. 2014 р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію Пантіну Любов Олександрівну. 
Наказом № 23 від 24.06.2014 р. Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» прийнято рішення про здійснення в банку перевірки договорів, укладених протягом 1 року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають критеріям, передбаченим частиною другою статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», для чого утворено комісію. Рішенням комісії з перевірки договорів відповідно до протоколу від 29.08.2014 р. надано на затвердження Уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» перелік нікчемних договорів та інших правочинів, виявлених за результатами перевірки.
З виписки з протоколу засідання виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 182/1 від 21.08.2014 р. вбачається, що вирішено підтримати пропозицію Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Старокиївський Банк» Пантіної Любові Олександрівни щодо тимчасового блокування виплати грошових коштів за рахунками фізичних осіб - вкладників згідно переліку, наведеному у листі № 2051/01-02 від 11.08.2014 р. 
29.08.2014 р. наказом тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства «Старокиївський Банк» № 61 зупинено перерахування/виплати за транзакціями і правочинами згідно переліку. Визнано нікчемними всі транзакції та правочини (договори), згідно переліку, який додається до цього наказу. До вказаного переліку включено і договір від 12.06.2014 р. банківського вкладу № 06/1268-2014, укладені між Публічним акціонерним товариством «Старокиївський Банк» та позивачем.
Згідно з листом від 06 листопада 2014 року № 600/09-02 уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Пантіна Л. О. повідомила позивача про те, що договір банківського вкладу від 12 червня 2014 року№ 06/1268-2014 є нікчемним у відповідності до вимог статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Постановою Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі
№ 826/10319/15 касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва
від 14 вересня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2017 року. Ухвалено нову постанову. Закрито провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_2 про визнання протиправними дій уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк»              Пантіної Л. О. при визнанні договору банківського рахунку від 29 травня
2014 року № 8318 та договору банківського вкладу від 12 червня 2014 року № 06/1268-2014 нікчемними. Позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправними дії уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Пантіної Л. О. при розгляді вимог щодо відшкодування коштів за вкладом ОСОБА_2 . Зобов`язано уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо ОСОБА_2 як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Старокиївський банк» за рахунок Фонду гарантування вкладі фізичних осіб за договором банківського рахунку від 29 травня 2014 року № 8318 та договором банківського вкладу від 12 червня 2014 року № 06/1268-2014. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
При розгляді справи № 826/10319/15 суд касаційної інстанції виходив із того, що позивач є вкладником ПАТ «Старокиївський банк», тобто особою, яка набула право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, і неподання інформації про позивача, як вкладника банку, до відповідного переліку протягом трьох днів з дня отримання рішення про відкликання банківської ліцензії дає підстави для зобов`язання уповноваженої особи Фонду подати до Фонду додаткову інформацію щодо позивача, як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладом в ПАТ «Старокиївський банк» за рахунок Фонду.
Листом від 07 жовтня 2019 року № 27-17370/19 Фонд гарантування вкладів фізичних осіб повідомив позивача про те, що відповідно до статті 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» 25 вересня2019 року внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 0681110023024349 про державну реєстрацію припинення ПАТ «Старокиївський банк» як юридичної особи, а отже, ліквідація банку вважається завершеною, а банк ліквідованим, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб як ліквідатора ПАТ «Старокиївський банк» припинено.
З огляду на те, що держава гарантувала вкладникам, повернення їх вкладу, в разі ліквідації банку лише в сумі 200 000грн. , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про відсутність правових підстав вважати, що держава має відшкодувати позивачу шкоду в межах розміру неповернутого вкладу в сумі 14 000 доларів США.
 
Позивач будучи обізнаним з Законодавством України, щодо повернення вкладів, був попереджений Державою, що в разі банкрутства банку, держава йому гарантує повернення лише 200000 грн.
 
За обставинами даної справи доведеними є лише неправомірні дії уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Пантіної Л. О. при розгляді вимог щодо відшкодування коштів за вкладом ОСОБА_2 . Зобов`язано уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо ОСОБА_2 як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Старокиївський банк» за рахунок Фонду гарантування вкладі фізичних осіб за договором банківського рахунку від 29 травня 2014 року № 8318 та договором банківського вкладу від 12 червня 2014 року № 06/1268-2014.
Стягнення з держави Україна в особі Кабінету Міністрів України грошових коштів у розмірі 14 000 доларів США не узгоджується з положеннями законів України «Про Кабінет Міністрів України» та «Про банки і банківську діяльність».
Апеляційний суд встановив, що статус позивача як вкладника вже встановлено   у справі 826/10319/15 
Додержання прав вкладників банків передусім проявляється в законодавчих гарантіях повернення всієї суми вкладу та процентів на неї або доходів у іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором банківського вкладу (частина перша статті 1058 ЦК України). У разі визнання банку неплатоспроможним гарантією забезпечення прав вкладників є поетапне відшкодування в порядку, передбаченому законом, суми за вкладом: Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку; у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом,   в порядку загальних правил відшкодування за процедурами ліквідації.
До припинення банку та після ухвалення судового рішення, яким було визначено статус позивача як вкладника, Фонд, як вказує позивач, зобов`язання не виконав. Проте гарантії Фонду є гарантіями держави, передбаченими Законом.
Державна гарантія виплати Фондом коштів за відповідним вкладом в межах гарантованої суми відшкодування не змінює свого правового статусу з припиненням банку.
За обставинами справи судом першої інстанції правильно встановлено, що причиною не отримання позивачем передбаченого Законом відшкодування є в тому числі не включення Уповноваженої особою Фонду його у перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладом у межах 200 000 грн за рахунок Фонду у відповідності до вимог ст. 26, 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Рішення Верховного Суду, яким було зобов`язано додатково включити позивача до списків вкладників було постановлено 21 серпня 2019 року, а запис про припинення банку було внесено лише у вересні 2019 року.
Судом також  встановлено, що сума відшкодування за вкладами ОСОБА_2 в реєстрі вкладників була зазначена 164 657, 51 грн., яка була недоступна до виплат через арешт на грошові кошти в рамках кримінального провадження.
Арешт з коштів було знято 25 жовтня 2019 року, а 25 вересня 2019 року було внесено запис до реєстру про державну реєстрацію припинення Банку, що унеможливило проведення виплат ОСОБА_2 .
У позовній заяві позивач просив суд стягнути з держави шкоду, яку визначив, як суму невиплаченого вкладу, до якої також входить і сума гарантованого відшкодування в розмірі 164 657 грн. 51 коп.
Слід зазначити, що  позовні вимоги про стягнення гарантованої суми вкладу підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. 
спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, що не перевищує 200 000 грн (якщо адміністративна рада Фонду згідно з п.17 ч.1 ст. 9 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не прийняла рішення про збільшення граничної суми такого відшкодування), є публічно-правовим і пов`язаний з виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування. А тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.
Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 18.04.2018 у справі № 813/921/16, від 23.05.2018 у справі  № 820/3770/16, від 06.06.2018 у справі № 727/8505/15-ц, від 23.01.2019 у справі № 285/489/18-ц, від 10.04.2019 у справі № 761/10730/18, від 09.02.2021 у справі № 520/17342/18.
Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.
 Суд також вірно встановив, що розмір гарантованої суми вкладу не може бути майновою шкодою в розумінні ст. 1174 ЦК України, так як існує спеціальний Закон та порядок відшкодування державою таких коштів. 
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач звернувся до Кабінету Міністрів України не як до окремого державного органу, а як до Держави Україна в цілому. Тобто суб`єктом порушення конституційних прав ОСОБА_2 є Держава Україна,а не окремо Кабінет Міністрів України. Кабінет Міністрів України є Урядом, який здійснює представницькі функції щодо порушень, заподіяних Державою Україна, колегія суддів не приймає з огляду на те, що вимоги щодо стягнення гарантованої суми  позивач має право спрямовувати до Фонду, а в частині суми, що перевищує цю суму, колегія суддів зазначає, що матеріалами справи недоведено, що мала місце неправомірна поведінка будь-якого органу держави,  яка спричинила  банкрутство банку, до якого позивач вклав свої кошти.
Посиланняя на  Європейську Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ратифіковану Україною 17.07.1997 року та Конституцію України, яка містить норми прямої дії, рішення Конституційного Суду України та судову практику Європейського Суду з прав людини, яка є частиною національного законодавства відхиляються так як Колегія суддів вважає, що ризик не повернення вкладу має нести і позивач, який був обізнаний про те, що держава на себе бере гарантії повернення лише суми, яка не перевищує 200 000 грн.
Проявивши розумну обачність позивач мав змогу уникнути втрати майна на суму, що перевищеє гарантовану державою, а тому посилання на 1 Протокол, як підставу для задоволення позову є недоречним.  
Необхідною підставою для притягнення держави до відповідальності
у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди .
Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Позивач не довів, що йому не повернуто вклад через відсутність належної регуляторної політики в банківському секторі економіки, невиконанням судового рішення, тяганиною  у судових справах. За обставинами даної справи не встановлено, що позивач вже звертався до суду з вимогами про стягнення з фонду гарантованої державою  суми та таке рішення не виконано.
 
За таких обставин   висновок суду про недоведеність прямого причинного зв`язку між діями державних органів і не поверненням позивачу вкладу банком в розмірі, що перевищує гарантовану державою суму повністю відповідає встанволеним обставинам та вимогам закону.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 вересня 2022 року постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача.
 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 суд
постановив:
апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 вересня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.
 
Повний текст постанови складено 10 лютого 2023 року.                
 
Головуючий суддя:                                                             О.В. Желепа
 
Судді:                                                                                   В.А. Кравець
 
                                                                                              О.Ф. Мазурик