ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 березня 2023 року                                                         Справа № 906/946/21 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Мельник О.В. ,  суддя Петухов М.Г. 
секретар судового засідання Ткач Ю.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника керівника Житомирської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Житомирської області від 08.12.2022 у справі № 906/946/21 (суддя Маріщенко Л.О., повний текст рішення складено 26.12.2022) 
за позовом Заступника керівника Житомирської обласної прокуратури в інтересах держави в особі: 1) Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області; 2) Народицької селищної ради 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Екоагроферма" 
про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання повернути земельну ділянку
за участю представників сторін:
прокурор - Гарбарук В.А.
позивача - 1 - не з`явився;
позивача - 2 - не з`явився;
відповідача - не з`явився;

ВСТАНОВИВ:
Заступник керівника Житомирської обласної прокуратури (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Житомирській області, позивач-1) та Народицької селищної ради (далі - селищна рада, позивач-2) звернувся до Господарського суду Житомирської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Екоагроферма" (далі - ТОВ "Екоагроферма", відповідач) про:  
- визнання незаконним та скасування рішення Народицької селищної ради № 129 від 28.01.2021 про надання ТОВ "Екоагроферма" в оренду земельної ділянки та укладання попереднього договору оренди землі загальною площею 82,00 га із реформованого КСП ім. Шевченка;
- зобов`язання ТОВ "Екоагроферма" повернути земельну ділянку площею 82,00 га, кадастровий номер 1823786600:08:000:0328 до земель запасу шляхом її передачі Народицькій селищній раді.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Народицька селищна рада в порушення норм земельного законодавства прийняла рішення та передала ТОВ "Екоагроферма" земельну ділянку, яка належить до зони радіоактивно забрудненої території, без виготовлення проекту землеустрою та без проведення земельних торгів.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 14.06.2022 закрито провадження у справі № 906/946/21 в частині позовних вимог про зобов`язання ТОВ "Екоагроферма" повернути земельну ділянку площею 82,00 га, кадастровий номер 1823786600:08:000:0328 до земель запасу шляхом її передачі Народицькій селищній раді; повернуто Житомирській обласній прокуратурі з Державного бюджету України судовий збір в розмірі 2 270 грн.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 08.12.2022 в задоволенні позову відмовлено.
Судове рішення мотивовано тим, що селищна рада неправомірно розпорядилась спірною земельною ділянкою, відповідно, спірне рішення селищної ради було прийнято з порушенням норм чинного законодавства. Водночас позовна вимога про визнання недійсним рішення селищної ради та його скасування є неефективним способом захисту, оскільки задоволення такої вимоги не призведе до володіння відповідною земельною ділянкою.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Заступник керівника Житомирської обласної прокуратури звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові, прийняти в цій частині нове, яким позов задоволити. В іншій частині рішення суду залишити без змін. Здійснити розподіл судових витрат.
Доводи апеляційної скарги зводяться до наступних аргументів:
- при винесенні оскаржуваного рішення, судом першої інстанції порушено вимоги ст. ст. 13-14, 19, 55, 68, 144 Конституції України, ст. ст. 2, 86, 236, 237 ГПК України, ст. ст. 19, 122, 124, 134, 152 ЗК України, ст. ст. 15-16, 21 ЦК України, ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування";
- прийняття Народицькою селищною радою рішення про втрату чинності оскаржуваного рішення № 237 від 28.04.2021, жодним чином не спростовує факт невідповідності оспорюваного рішення вимогам Конституції України та законам України та не може бути підставою для відмови у задоволені позову прокурора;
- Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.09.2020 р. у справі № 469/1044/17 та Верховним Судом у постанові від 11.08.2021 у справі № 922/443/20 зроблено висновок про те, що вимоги прокурора про визнання рішень органу місцевого самоврядування незаконними та їх скасування є ефективним способом захисту. Прокурором обраний ефективний спосіб захисту, який відповідає правовій природі правовідносин, що виникли між сторонами.
- в обґрунтування своїх доводів прокурор також посилається на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.10.2022 у справі № 906/633/21;

Листом від 16.01.2023 матеріали справи № 906/946/21 витребувано з Господарського суду Житомирської області.
27.01.2023 до суду надійшли матеріали справи.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 31.01.2023 відкрито провадження за апеляційною скаргою Заступника керівника Житомирської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Житомирської області від 08.12.2022 у справі №906/946/21. Розгляд скарги призначено на 22.02.2023 об 14:30 год. 
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.02.2023 відкладено розгляд справи на 09.03.2023 об 16:20 год.
У зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді - члена колегії Петухова М.Г. в період з 01.03.2023 по 10.03.2023 включно, судове засідання у справі № 906/946/21, яке призначене на 09.03.2023 об 16:20 год. - не відбулося.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.03.2023 розгляд апеляційної скарги призначено на 29.03.2023 об 15:30 год.
Розпорядженням керівника апарату суду від 28.03.2023 № 01-05/101 у зв`язку із відпусткою судді-члена колегії у даній справі - Гудак А.В., відповідно до ст. 32 ГПК України, ст. 155 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", пунктів 18, 20 розділу VIII Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п. 8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Північно-західному апеляційному господарському суді, призначено заміну судді-члена колегії у судовій справі.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.03.2023 для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Петухов М.Г., суддя Мельник О.В.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.03.2023 апеляційну скаргу прийнято до провадження у новому складі суду.

Заступник керівника Житомирської обласної прокуратури надіслав до суду письмові пояснення, в яких зазначає, що Народицька селищна військова адміністрація Коростенського району Житомирської області не є правонаступником Народицької селищної ради та підстав для залучення судом до участі у справі Народицької селищної військової адміністрації Коростенського району Житомирської області в якості правонаступника Народицької селищної ради не вбачається.

Учасники справи своїм правом, встановленим ст. 263 ГПК України, не скористалися, відзивів на апеляційну скаргу не подали.

В судових засіданнях прокурор підтримав доводи апеляційної скарги, просить скасувати  рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким позов задоволити.
Інші учасники справи в судові засідання не з`явилися, про день, час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином.
Враховуючи те, що судом вчинено необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників справи про день, час та місце розгляду справи, явка учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалась, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в даному судовому засіданні за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 28.01.2021 Народицька селищна рада прийняла рішення № 129 про надання ТОВ "Екоагроферма" в оренду земельної ділянки та укладання попереднього договору оренди землі загальною площею 82,00га із земель реформованого КСП ім. Шевченка (а.с. 19).
Відповідно до п.1 вказаного рішення, на період виготовлення проекту землеустрою та до укладення довгострокового договору оренди земельної ділянки вирішено укласти попередній договір оренди земельної ділянки з ТОВ "Екоагроферма" для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 82,00 га із земель реформованих КСП ім.Шевченка, на території Народицької селищної ради.

01.02.2021 між Народицькою селищною радою та ТОВ "Екоагроферма" підписано попередній договір оренди землі № 25 (а. с. 20-23), за умовами  якого в оренду ТОВ "Екоагроферма" передається земельна ділянка сільськогосподарського призначення (землі запасу селищної ради) загальною площею 82,00 га, у тому числі рілля 82,00 га (Додаток - викопіювання із плану землекористування Народицької селищної ради, кадастровий номер 1823786600:08:000:0328.
Договір укладено з 01.02.2021 по 01.01.2022 (11 місяців ) (п.7 договору).

01.02.2021 між Народицькою селищною радою та ТОВ "Екоагроферма" було складено та підписано акт прийому-передачі земельної ділянки від 01.02.2021, який є додатком до попереднього договору оренди № 25, за умовами якого Народицька селищна рада передала, а ТОВ "Екоагроферма" прийняло земельну ділянку площею 82,00 га, яка знаходиться на території Народицької селищної ради Житомирської області біля населеного пункту с.Новий Дорогинь для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а. с. 25).

Вже під час розгляду справи в суді першої інстанції, 09.12.2021 р. Народицькою селищною радою прийнято рішення № 464, яким припинено попередній договір оренди від 01.02.2021 № 25, укладений між Народицькою селищною радою та ТОВ "Екоагроферма" та вирішено вважати таким, що втратило чинність рішення селищної ради №129 від 28.01.2021 "Про надання ТОВ "Екоагроферма" в оренду земельної ділянки та укладення попереднього договору оренди землі загальною площею 82,00 га".
Згідно акту приймання-передачі земельної ділянки від 15.12.2021, земельну ділянку площею 82,00 га було повернуто Народицькій селищній раді.

Предметом даного позову були вимоги прокурора про визнання незаконним та скасування рішення № 129 від 28.01.2021 про надання ТОВ "Екоагроферма" в оренду земельної ділянки та укладання попереднього договору оренди  землі та про зобов`язання відповідача повернути земельну ділянку площею 82,00 га, до земель запасу шляхом її передачі Народицькій селищній раді.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 14.06.2022 закрито провадження у справі № 906/946/21 в частині позовних вимог про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Екоагроферма" повернути земельну ділянку площею 82,00 га, кадастровий номер 1823786600:08:000:0328 до земель запасу шляхом її передачі Народицькій селищній раді.

Вирішуючи спір про визнання незаконним та скасування рішення Народицької селищної ради  № 129 від 28.01.2021, Господарський суд Житомирської області в оскаржуваному рішенні, дійшов висновку, що така вимога прокурора є неефективною, тому відмовив у позові.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку наявності/відсутності підстав для представництва прокурором інтересів держави у даній справі в суді, суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1311 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Положення п. 3 ч. 1 ст. 1311 Конституції України відсилають до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци 1, 2 ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру").
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци 1 - 3 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру").
Системне тлумачення положень ч.ч. 3-5 ст. 53 ГПК України і ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Разом із тим у розумінні положень п. 3 ч. 1 ст. 1311 Конституції України з урахуванням практики Європейського суду з прав людини прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. При цьому розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).
Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежним чином.
"Нездійснення захисту" має прояв у пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
"Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Суд звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Разом з тим прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 р. у справі № 806/1000/17, від 20.09.2018 р. у справі № 924/1237/17, від 18.08.2020 р. у справі №914/1844/18, від 08.12.2020 р. у справі № 908/1664/19.
Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (наведену правову позицію викладено у п. 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 р. у справі № 587/430/16-ц).
Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
Суд зобов`язаний дослідити чи знав відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.
При цьому саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.08.2019 р. у справі № 910/6144/18, від 06.08.2019 р. у справі № 912/2529/18).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 р. у справі № 912/2385/18 наведено такі правові висновки:
"Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу (пункт 37).
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк (пункт 38).
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення (пункт 39).
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо (пункт 40).
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (пункт 43)".
Наявність бездіяльності компетентного органу повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом за конкретних фактичних обставин.

Колегія суддів зазначає, що даний позов подано в інтересах ГУ Держгеокадастру у Житомирській області та Народицької селищної ради. Прокурор обґрунтовує порушення інтересів держави тим, що Народицькою селищною радою, при прийнятті оспорюваного рішення про передачу земельної ділянки ТОВ "Екоагроферма", недотримано вимоги земельного законодавства, такі дії селищної ради суперечать принципам регулювання земельних відносин, які закріплені в ст. 14 Конституції України та ст. 5 ЗК України. 

Прокурор звертає увагу суду на те, що реалізуючи оспорюване рішення рада підписала з відповідачем попередній договір оренди землі, що не передбачено Законом України "Про оренду землі" та який (договір) не містить ознак попереднього договору в розумінні ст. 635 ЦК України, а містить ознаки договору оренди. А тому, прокурор заявив позовну вимогу про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування з метою захисту інтересів держави у юридичній визначеності на майбутнє.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 р. № 15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру.
За приписами Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 р. № 333, Головне управління Держгеокадастру в області (далі – Головне управління) є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане. Голова місцевої державної адміністрації координує діяльність Головного управління і сприяє йому у виконанні покладених на нього завдань.
Основними завданнями Держгеокадастру є: реалізація державної політики у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів; надання адміністративних послуг згідно із законом у відповідній сфері;               внесення на розгляд Міністра аграрної політики та продовольства пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.
Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань організовує та здійснює державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності: у частині додержання вимог земельного законодавства щодо використання та охорони земель за: додержанням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; виконанням вимог щодо використання земельних ділянок за цільовим призначенням; додержанням вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових договорів, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок; веденням державного обліку і реєстрації земель, достовірністю інформації про земельні ділянки та їх використанням; розміщенням, проектуванням, будівництвом та введенням в дію об`єктів, що негативно впливають або можуть вплинути на стан земель; здійсненням комплексу необхідних заходів щодо захисту земель від ерозії, селів, підтоплення, заболочування, вторинного засолення, переосушення, ущільнення, псування, забруднення, засмічення відходами, заростання бур`янами, чагарниками та дрібноліссям; додержанням строків своєчасного повернення тимчасово зайнятих земельних ділянок та обов`язкового здійснення заходів щодо приведення їх у стан, придатний для використання за призначенням; виконанням умов зняття, збереження і використання родючого шару ґрунту під час проведення гірничодобувних, геологорозвідувальних, будівельних та інших робіт, пов`язаних з порушенням ґрунтового покриву, своєчасного проведення рекультивації порушених земель в обсягах, передбачених робочим проектом землеустрою; додержанням правил, установленого режиму експлуатації протиерозійних, гідротехнічних споруд, збереженням захисних насаджень і межових знаків; додержанням установленого законодавством порядку визначення та відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва; додержанням строків розгляду заяв чи клопотань щодо набуття і реалізації прав на землю (підпункт 33 пункту 4 Положення).
Відповідно до підпункту 50 пункту 4 Положення, Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні органи.
Аналіз даних положень дає підстави стверджувати, що ГУ Держгеокадастру у Житомирській області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, що створено саме з метою реалізації повноважень останньої на території Житомирської області.

Отже, у даному випадку, ГУ Держгеокадастру у Житомирській області є уповноваженим органом, який здійснює відповідні функції держави у спірних правовідносинах, оскільки саме управління здійснює контроль за використанням і охороною земель усіх категорій і форм власності, а також за додержанням земельного законодавства, у тому числі органами місцевого самоврядування.

Також суд апеляційної інстанції враховує, що прокурор може звертатися до суду в інтересах держави і в особі органу місцевого самоврядування, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор, а також тоді, коли прокурор заявляє вимогу про повернення територіальній громаді в особі сільської ради земельної ділянки, то саме відповідна сільська рада повинна бути в статусі позивача, тому, в силу положень ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор має звертатися з відповідним позовом в інтересах держави в особі цієї сільської ради, що і мало місце у даному випадку при зверненні прокурора з позовом у даній справі. 

Матеріалами справи підтверджується, що Житомирська обласна прокуратура, відповідно до вимог ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", 22.07.2021 № 15/1-635-вих-21 на адресу ГУ Держгеокадастру у Житомирській області та 05.08.2021 № 15/1-678вих-21 на адресу Народицької селищної ради надіслала повідомлення про порушення інтересів держави та необхідність вжиття заходів до їх відновлення (а. с. 33-38).
Листом від 27.07.2021 № 10-6-0.112-3996/2-21 ГУ Держгеокадастру у Житомирській області повідомило прокуратуру про неможливість звернення з позовом до суду через обмежене фінансування та відсутністю коштів для сплати судового збору (а. с. 40). 
Листом від 18.08.2021 Народицька селищна рада повідомила прокуратуру про винесення питання щодо припинення попереднього договору оренди на розгляд чергової сесії селищної ради (а. с. 39).

З огляду на викладене, суд встановив обставини дотримання прокуратурою вимог ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" та обґрунтовано підстави для представництва інтересів держави в суді, оскільки уповноважені у спірних правовідносинах органи заходів для усунення виявлених порушень шляхом подачі до суду відповідного позову не вжили, про такий намір прокуратуру не повідомили, що свідчить про їх бездіяльність.

Щодо суті позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Народицької селищної ради № 129 від 28.01.2021, суд зазначає наступне. 

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Згідно з ч. 1 ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Отже, підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.
Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, зокрема, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. 
Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень (ч. 1 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").
Статтею 83 ЗК України визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.
У державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності (ч.1 ст. 84 ЗК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Частиною 1 ст. 123 ЗК України передбачено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.
Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).
Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.
Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.
Частиною 2 ст. 123 ЗК України визначено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.
Приписами ст. 124 ЗК України встановлено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Згідно ч. 3 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 даного Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 134 ЗК України, земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.
Відповідно до частин 1-5 статті 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.  Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.
Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок (ч.6 ст.79-1 ЗК України).
Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі (ч.9, ч.10 ст.79-1 ЗК України). 

Як встановлено апеляційним судом, Народицька селищна рада, приймаючи рішення № 129 від 28.01.2021, надала ТОВ "Екоагроферма" в користування земельну ділянку загальною площею 82,00га із земель реформованого КСП ім.Шевченка, в той же час, згідно даних витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку вбачається, що площа земельної ділянки кадастровий номер 1823786600:08:000:0328 становить 83,4397 га.
З огляду на встановлені обставини, суд дійшов висновку про доведення прокурором обставин того, що оспорюване рішення № 129 від 28.01.2021 стосується земельної ділянки, яка несформована як об`єкт цивільних правовідносин.

Також судом апеляційної інстанції встановлено, що місце розташування даної земельної ділянки  Житомирська область, Народицький район, Новодорогинська сільська рада; цільове призначення землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам), категорія земель - землі сільського господарського призначення. 

При цьому, у розділі відомості про обмеження у використання земельної ділянки зазначено вид обмеження - зона радіоактивного забрудненої території, підстава для виникнення обмеження         - Постанова Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 № 106 "Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української PCP про порядок введення в дію законів Української PCP "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" та "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи", строк дії обмеження         - безстроково.

Згідно п. 3 Додатку № 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106, с.Новий Дорогинь Народицького району Житомирської області віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.

Як визначено ст. 15 Закону України "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" земельні ділянки, розташовані у зоні гарантованого добровільного відселення, належать до радіоактивно забруднених і використовуються в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно ст. 13 Земельного кодексу України, до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.
Компетенція Кабінету Міністрів України визначена ст.122 Земельного кодексу України, за приписами частини 8 якої Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування, які не входять до складу адміністративно-територіальних одиниць, а також у користування земельні ділянки зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Враховуючи те, що спірна земельна ділянка кадастровий номер 1823786600:08:000:0328 розташована в зоні радіоактивно забрудненої території внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідно до абзацу 3 ч.2 ст. 12 Закону України "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 27.02.1991, тому в їх межах заборонено здійснення діяльності з метою одержання товарної продукції без спеціального дозволу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері управління зоною відчуження та зоною безумовного (обов`язкового) відселення. Матеріали справи не містять дозволу на здійснення діяльності з метою одержання товарної господарської продукції Державним агентством України з управління зоною відчуження на території Житомирської області. 

Слід також зазначити, що така форма документа, як попередній договір не містить юридичних підстав для надання в оренду земель сільськогосподарського призначення і порушує приписи Закону України "Про оренду землі" та Цивільного кодексу України.

Крім того, відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту реєстрації цих прав. Стаття 126 Земельного кодексу України визначає що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно наявних в матеріалах справи витягів, станом на день пред`явлення позову, відсутні дані щодо зареєстрованого права в Державному земельному кадастрі по земельній ділянці з кадастровим номером 1823786600:08:000:0328.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що Народицька селищна рада неправомірно розпорядилась спірною земельною ділянкою, відповідно, рішення Народицької селищної ради від 28.01.2021 № 129 "Про надання ТОВ "Екоагроферма" в оренду земельної ділянки та укладання попереднього договору оренди землі загальною площею 82,00" із земель реформованого КСП ім. Шевченка було прийнято з порушенням норм чинного законодавства.

Разом з тим, надаючи оцінку обраному прокурором способу захисту, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Статтею 16 цього Кодексу передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (аналогічна норма права закріплена ст. 20 ГК України).
Статтею 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Відповідно до ч. 1 ст. 393 цього Кодексу правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
Аналіз положень указаних норм законодавства свідчить про те, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Відтак задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачем з урахуванням належно обраного способу судового захисту.
За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" слід розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені у правовій системі тієї чи іншої країни.
Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі заходи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ наголосив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.
Стаття 13 вимагає, щоб заходи правового захисту на національному рівні стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, що його застосування не повинно бути ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02).
Отже, ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.
Встановивши наявність порушеного права позивача, суд повинен при прийнятті рішення враховувати мету звернення позивача до суду та забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Рішення суду має бути ефективним інструментом поновлення порушених прав.
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 р. у справі № 338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц).
Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.
Наведений висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 р. у справі № 910/6642/18 (пункти 8.1 - 8.5 постанови). Ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.
Відповідно до пункту 5 мотивувальної частини  Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 №7-рп/2009 у справі №1-9/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), Конституційний Суд України зазначає, що в  Конституції України  закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.
Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення Народицької селищної ради № 129 від 28.01.2021 про надання ТОВ "Екоагроферма" в оренду земельної ділянки та укладання попереднього договору оренди землі загальною площею 82,00 га із реформованого КСП ім. Шевченка є актом ненормативного характеру (індивідуальним актом), оскільки адресоване ТОВ "Екоагроферма" та породжує права і обов`язки лише для відповідача. Ненормативний характер вказаного  рішення  також виражається у його одноразовому застосуванні, що полягає в укладенні на його виконання попереднього договору оренди землі.

При цьому колегія суддів апеляційної інстанції зауважує, що оскільки відповідний орган не має права скасовувати та вносити зміни до раніше прийнятих ним індивідуальних правових рішень, тобто актів ненормативного характеру, які є актами одноразового застосування і вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому прийняття Народицькою селищною радою рішення від 09.12.2021 № 464 "Про припинення договору оренди №25 від 01.02.2021 земельної ділянки площею 82,00га укладеного з ТОВ "Екоагроферма", яким зокрема вирішено вважати таким, що втратило чинність рішення селищної ради №129 від 28.01.2021 "Про надання ТОВ "Екоагроферма" в оренду земельної ділянки та укладення попереднього договору оренди землі загальною площею 82,00га" (а.с.131), не свідчить про припинення існування предмета спору. Водночас юридична оцінка актів державних та інших органів, прийнятих з питань скасування та внесення змін до згаданих індивідуальних правових рішень, має здійснюватися господарським судом з урахуванням ч. 2 ст. 4 ГПК України.

Колегія суддів зазначає, що неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини 2 статті 55, статті 124 Конституції України.
У такому разі вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права згідно зі ст.16 ЦК України, якщо фактично підставою пред`явлення позовної вимоги є оспорювання прав особи, що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в  постанові від 19.06.2018 р. у справі № 916/1979/13, рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після реалізації, може оспорюватися з точки зору законності.
Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права. На таку особу, позивача, з урахуванням принципу свободи розпорядження власними процесуальними правами не можна покладати обов`язок об`єднання вимог про визнання протиправним і скасування рішення органу місцевого самоврядування та вимог про скасування правовстановлюючих документів на земельну ділянку, укладених (виданих) на підставі такого рішення.
Подібну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 923/466/17, від 19.06.2018 у справі № 916/1979/13.
Однак, разом із цим, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Суд зазначає, що рішення Народицької селищної ради № 129 від 28.01.2021, як ненормативний акт органу місцевого самоврядування одноразової дії, вичерпало свою дію фактом його виконання - внаслідок укладення попереднього договору оренди землі від 01.02.2021 № 25.

В свою чергу, попереднім договором оренди землі від 01.02.2021 № 25, який був укладений сторонами на виконання рішення Народицької селищної ради № 129 від 28.01.2021, було передбачено, що він діє з 01.02.2021 по 01.01.2021, строком 11 місяців (п. 7 договору).

Із матеріалів справи слідує, що ТОВ "Екоагроферма" передало Народицькій селищній раді земельну ділянку площею 82,00 га, яка була предметом попереднього договору оренди землі від 01.02.2021 №25, що підтверджується актом приймання-передачі земельної ділянки від 15.12.2021 (а.с.133). Вказане стало підставою для закриття провадження у даній справі в частині вимог про зобов`язання ТОВ "Екоагроферма" повернути земельну ділянку.

З огляду на викладене, суд зазначає, що закінчення строку дії договору від 01.02.2021 № 25 та оформлення між сторонами акту приймання-передачі земельної ділянки від 15.12.2021 є наслідком припинення дії вказаного договору, що також свідчить про відсутність у відповідача правових підстав для користування даною земельною ділянкою.

В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач, вже після повернення спірної земельної ділянки орендодавцю, у будь-який спосіб, заперечує проти припинення орендних правовідносин, що виникли у нього в результаті та після реалізації рішення № 129 від 28.01.2021, що дає підстави вважати, що вимога про визнання незаконним вказаного рішення селищної ради не може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права згідно зі ст. 16 ЦК України.

Суд вказує, що судовий захист реально порушеного права має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права позивача. 

У даному випадку, обраний прокурором спосіб захисту не є ефективним та таким, що сприятиме відновленню прав, оскільки ефективний спосіб захисту порушеного права повинен, з однієї сторони, відповідати за своєю правовою природою суті спірних правовідносин, а з іншої - передбачати конкретний механізм захисту порушеного права, тобто мати відображення в сформульованих відповідним чином позовних вимогах, які дадуть змогу безумовно виконати таке рішення у разі задоволення судом вимог.

З врахуванням викладеного, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що обраний прокурором засіб юридичного захисту щодо скасування рішення Народицької селищної ради №129 від 28.01.2021 є неефективним, оскільки задоволення такої вимоги не забезпечить реального відновлення прав та/або інтересів, за захистом яких прокурор звернувся до суду, у зв`язку з чим суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні позову.

Доводи прокурора про те, що вимогу про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування заявлено з метою захисту інтересів держави у юридичній визначеності на майбутнє, суд оцінює критично, оскільки для уникнення настання в майбутньому прийняття подібних управлінських рішень є інший спосіб реагування, зокрема, передбачений ст. 386 ЦК України.

Щодо посилання прокурора на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 15.09.2020 р. у справі № 469/1044/17, то колегія суддів зазначає, що як слідує із п. 83 даної постанови суд: "кінцевий набувач скаржиться на те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин приписи статей 257 і 261 ЦК України: оскільки перебіг позовної давності щодо оскарження рішення № 10 Коблівської сільради почався через один місяць з дня прийняття цього рішення, така давність спливла 27 січня 2016 року. З цього приводу Велика Палата Верховного Суду зауважує, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 1 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 52)). Тому оскарження такого рішення спрямоване не на втрату ним юридичної сили, а на захист інтересу у юридичній визначеності на майбутнє. Такий інтерес порушується, допоки існує незаконне рішення (триваюче порушення). Тому його можна оскаржити впродовж усього часу тривання порушення зазначеного інтересу. Крім того, доводи кінцевого набувача, спрямовані на переоцінку фактів, встановлених судами попередніх інстанцій, Велика Палата Верховного Суду вважає неприйнятними".
Тобто, в даному випадку, Велика Палата Верховного Суду у справі № 469/1044/17, вказаний висновок зробила виходячи із доводів скаржника про те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин приписи статей 257 і 261 ЦК України: оскільки перебіг позовної давності щодо оскарження рішення № 10 Коблівської сільради почався через один місяць з дня прийняття цього рішення, така давність спливла 27.01.2016 р. Суд вказує, що обставини у справі № 906/946/21, яка переглядається, суттєво відрізняється за обставинами справи № 469/1044/17, що виключає подібність названих справ, враховуючи критерії подібності справ та встановлення істотно різних обставин справ, а тому посилання прокурора на даний висновок суду є безпідставним.

Щодо посилання прокурора на правовий висновок Верховного Суду у постанові від 11.08.2021 № 922/443/20 та посилання на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.10.2022 у справі № 906/633/21, то колегія суддів зазначає, що оскільки обставини у справі № 906/946/21, яка переглядається, суттєво відрізняються за обставини справ № 922/443/20 та № 906/633/21, та вказане виключає подібність названих справ, а тому посилання прокурора на дані висновки суду є безпідставними.

Судом апеляційної інстанції не встановлено, а прокурором не доведено того, що при винесенні оскаржуваного рішення, судом першої інстанції порушено вимоги ст. ст. 13-14, 19, 55, 68, 144 Конституції України, ст. ст. 2, 86, 236, 237 ГПК України, ст. ст. 19, 122, 124, 134, 152 ЗК України, ст. ст. 15-16, 21 ЦК України, ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування".

Не встановлено апеляційним судом також і обставин того, що Народицька селищна військова адміністрація Коростенського району Житомирської області є правонаступником Народицької селищної ради.

З огляду на викладене, прокурор, в порушення вимог ст. ст. 76, 77 ГПК України, висновків суду першої інстанції не спростував, а його посилання, викладені в апеляційній скарзі є такими, що зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин. Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належно виконав свій обов`язок щодо мотивації прийнятого ним рішення у даній справі та дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, Північно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення Господарського суду Житомирської області від 08.12.2022 у справі № 906/946/21 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу Заступника керівника Житомирської обласної прокуратури - без задоволення.

На підставі ст. 129 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на прокурора.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Заступника керівника Житомирської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Житомирської області від 08.12.2022 у справі № 906/946/21 – залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Житомирської області.

Повний текст постанови складено 03 квітня 2023

Головуючий  суддя                                                                      Олексюк Г.Є. 

Суддя                                                                                              Мельник О.В.  

Суддя                                                                                              Петухов М.Г.