Справа № 450/3815/21                                 Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А. 
Провадження № 22-ц/811/3017/22                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        30 січня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Ванівського О.М.
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,
секретаря: Цьони С.Ю.,
з участю: апелянта ОСОБА_1 та його представника – адвоката Дубіцького В.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 30 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про реальний розподіл земельної ділянки, -

                                       ВСТАНОВИВ:

       В вересні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про реальний розподіл земельної ділянки.
       В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вони з відповідачем ОСОБА_1 є співвласниками земельної ділянки площею 0,1484 га, кадастровий номер 4623686600:01:002:0436, за адресою АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.12.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Соколюк Н.В. Кожному з них належить по 1/2 частці земельної ділянки у спільній частковій власності. На земельній ділянці розміщений житловий будинок та господарські споруди, якими сторони володіють на підставі договору купівлі-продажу від 06.12.2005 року посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Соколюк Н.В. Зазначає, що вони з відповідачем є чужими людьми, між ними склалися недобросусідські відносини, виникають непорозуміння. Розділити земельну ділянку в добровільному порядку сторони не можуть. Як зазначає позивач у позовній заяві, нею пропонувався відповідачу варіант розподілу земельної ділянки згідно висновку експерта ТзОВ «Гал - Світ», однак з ним відповідач не погодився. У 2019 році був виготовлений додатковий варіант розподілу земельної ділянки, який також не був погоджений між сторонами відтак, для вирішення даного питання позивач змушена була звернутися з даним позовом до суду. Просить ухвалити рішення про реальний розподіл земельної ділянки у відповідності з варіантом розподілу, запропонованим у висновку експерта за результатами проведеної судової земельно – технічної експертизи №021/21 від 12.07.2021 року, як співвласнику 2.
       Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 30 вересня 2022 року позов задоволено.
       Проведено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 реальний розподіл земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,1484 га, кадастровий номер 4623686600:01:002:0436, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1039788546236 по 1/ 2 частці у відповідності з додатковим варіантом №3 розподілу земельної ділянки Висновку №021/21 додаткової земельно – технічної експертизи, складеного ТзОВ «Гал - Світ» 12.07.2021 року.
       Виділено у спільну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1  земельні ділянки під житловим будинком, входом в цокольний поверх, криницею, вигрібною ямою і біля газового редуктора загальною площею 254 кв. м.
       Виділено у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 615 кв. м., в тому числі під забудовами з геометричними розмірами за ходом годинникової стрілки від т. А в м: 6,10; 2,06; 54,69; 7,86; 13,31; 2,46; 8,00; 3,00; 3,00; 2,00; 5,00; 8,69; 11,35; 5,93; 3,61; 2,77; 3,44; по житловому будинку (1,64; 3,64; 15,90; 6,30); 2,30; 2,30; 6,30; 2,00.
       Виділено у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 615 кв. м в тому числі під забудовами з геометричними розмірами за ходом годинникової стрілки від т. Б в м: 10,10; 1,94; 2,30; 2,30; по житловому будинку (2,17; 1,30; 4,12; 17,50; 0,30; 1,35; 5,97; 2,76); 3,46; 3,61; 5,93; 11,35; 12,15; 13,31; 7,86; 9,50; 9,91; 1,86; 4,36; 2,30; 3,85; 1,10; 4,00; 12,19; 63,67.
       Надано земельній ділянці ОСОБА_2 шириною 1,0 м сервітутне право для обслуговування стін житлового будинку площею 23,20 кв. м (16,90 x 1,0 + 6,30 x 1,00).
       Надано земельній ділянці ОСОБА_2 сервітутне право біля входу в підвал літньої кухні літ. Б для можливості обслуговування насосів площею 17,06 кв. м з геометричними розмірами в м: 1,97; 6,19; 2,46; 1,97; 8,67.
       Надано земельній ділянці ОСОБА_1 шириною 1,0 м сервітутне право для обслуговування стін житлового будинку площею 31,37 кв. м (3,76 x 1,00 + 18,50 x 1,00 +6,29 x 1,00 + 1,30 x 2,17).
       Виділено у власність ОСОБА_1 примішення вбиральні.
       Виділено у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 огорожу №1 та огорожу №2 у відповідності до запропонованих меж земельних ділянок.
       Виділено у спільну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 криницю та вигрібну яму.
       Виділено у власність ОСОБА_2 площу замощення 133,5 кв.м.
       Виділено у власність ОСОБА_1 площу замощення 102,5 кв. м.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за збільшення його частки в сумі 9293,00 (дев`ять тисяч двісті дев`яносто три) гривні.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 908,00 грн. сплаченого судового збору.
       Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.
       Вважає, що рішення не відповідає вимогам цивільного законодавства, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, підготовче судове засідання відбулося без його участі, рішення постановлене без врахування специфіки забудови земельної ділянки на користь ОСОБА_2 , з ігноруванням його інтересів та висновку експертизи проведеного за його заявою.
       Поділ земельної ділянки обов`язково повинен врахувати порядок користування, обслуговування будівель, споруд, які розташовані на даній земельній ділянці та перебувають у власності-користуванні співвласників.
       Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким провести між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 реальний розподіл земельної ділянки відповідно до варіанту №2 порядку користування земельною ділянкою Висновку експерта №24/1 від 26 вересня 2022 року.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 та його представника – адвоката Дубіцького В.П. на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 
       Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
       Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. 
       Суд першої інстанції оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та врахувавши те, що обставини, на які посилається позивач знайшли підтвердження під час судового розгляду справи, вважа, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.
       Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.
       Матеріалами справи та судом встановлено, що ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 набули у власність в рівних частинах, по кожний, земельну ділянку площею 0,1484 га, кадастровий номер 4623686600:01:002:0436, для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд, що розташована на території с. Солонка Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області на підставі договору купівлі – продажу земельної ділянки, укладеного 06.12.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Соколюк Н.В. 06.12.2005 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1846, що стверджується копією договору.
       Також згідно договору купівлі – продажу житлового будинку від 06.12.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Соколюк Н.В. 06.12.2005 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1843, позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 набули у власність в рівних частинах, по кожний, житловий будинок АДРЕСА_2 .
       За домовленістю сторін у власність ОСОБА_2 перейшли приміщення: в підвалі - кладова V площею 29,4 кв. м; коридор VІ площею 3,2 кв.м; кладова VІІ площею 7,4 кв. м; всього в підвалі 40,0 кв.м; на першому поверсі всі приміщення загальною площею 137,9 кв. м., крім приміщення сходової клітки І площею 8,4 кв. м, а також літня кухня - гараж літ. «Б».
       У власність ОСОБА_1 перейшли приміщення в підвалі - ванна ІІІ площею 7,7 кв.м; кладова ІV площею 16,6 кв. м; гараж VIІІ площею 30,8 кв. м; кладова X площею 8,1 кв.м; всього в підвалі 63,20 кв.м; всі приміщення на другому поверсі площею 138,4 кв. м., крім сходової клітки І площею 8,6 кв. м, а також сарай літ. «В».
       У спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 знаходяться наступні приміщення в підвалі - сходова клітка І площею 7,4 кв. м; коридор II площею 20,8 кв. м, котельня IX площею 9,1 кв. м; сходова клітка на 1-му поверсі І площею 8,4 кв. м; сходова клітка на 2-му поверсі І площею 8,6 кв. м. Всього в спільному користуванні 54,3 кв. м.
       Також у спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 знаходяться - вбиральня, вигрібні ями; криниця, забор, мощення.
       Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 28.09.2016 року, номер інформаційної довідки 69233929, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1039788546236, позивач ОСОБА_2 зареєструвала 23.09.2016 року право власності на частину земельної ділянки, номер запису про право власності 16628969, форма власності – приватна, вид спільної власності – спільна часткова, розмір частки .
       Право власності на частину земельної ділянки ОСОБА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстроване.
       Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України. 
Згідно положень ст.316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
       Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд. 
       Статтею 321 ЦК України встановлено конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. 
       Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб з визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.        Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. 
       Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. 
       Виходячи з аналізу зазначеної правової норми, слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна слід враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. 
       Визнання за кожним із співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, необхідно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.
        Відповідно до частини першої статті 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). 
       За змістом статті 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає, зокрема при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами. 
       Відповідно до частин першої, третьої статті 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації.
        Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків . 
       Оскільки володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам житловий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, то при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку у спільній власності на землю або житловий будинок, слід брати до уваги цю угоду. Це правило стосується тих випадків, коли житловий будинок поділено в натурі. 
       Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Разом з тим право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (частина перша статті 358 цього Кодексу). Зазначені положення щодо користування власністю цілком повинні застосовуватися до майнових прав на майно, зокрема до права користування земельною ділянкою. Тому право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. 
       Однак у будь-якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина п`ята статті 319 ЦК України). Отже, при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного із співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку.
       Якщо суд встановить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. 
       Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд встановлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 1 листопада 2017 року у справі № 6-2454цс16, а також висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 29 листопада 2018 року у справі № 283/1087/17. 
       Відповідно до частин першої-третьої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.        Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Згідно з частина першою, другою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. 
       Таким чином, для виділу частки із спільного нерухомого майна повинна бути технічна можливість. Насамперед це означає, що частка яка виділяється повинна бути реально окремим об`єктом нерухомого майна. 
       При цьому частка, яка залишається в іншого власника (власників) має також бути окремим об`єктом нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України. Якщо таку вимогу висунуть усі співвласники або якщо учасників спільної часткової власності тільки двоє, настає поділ майна, що знаходиться у спільній частковій власності. Поділ спільного майна можливий за спільною згодою між усіма співвласниками, а у випадку недосягнення спільної згоди між співвласниками про поділ спільного майна, поділ цього майна відбувається за рішенням суду. При неможливості виділу частини майна в натурі, суд вправі при пред`явленні про це позову встановити порядок користування таким майном.
Як встановлено судом, сторонам у рівних частках належать земельна ділянка площею 0,1484 га, кадастровий номер 4623686600:01:002:0436.
       З метою поділу земельної ділянки площею 0,1484 га, ОСОБА_2 долучений до матеріалів позовної заяви Висновок №021/21 від 12.07.2021 року за результатами додаткової земельно – технічної експертизи по заяві ОСОБА_2 , складений судовим експертом ТзОВ «Гал - Світ» Табунщик Т.Я. 
       Даним висновком судовим експертом запропоновано три додаткових варіанти розподілу земельної ділянки площею 0,1484 га за адресою АДРЕСА_1 з врахуванням належних ОСОБА_2 та ОСОБА_1 часток в розмірі і господарських будівель і споруд, що були в спільній власності з уточненими розмірами земельних ділянок з сервітутним правом і наданого кадастрового плану та Державного акту на право приватної власності на землю ІІ – ДВ №002623 від 17.09.2001 року.
       В судовому засіданні суду першої інстанції була допитана судовий експерт ОСОБА_3 , яка будучи попереджена про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на неї обов`язків, надала відповідні роз`яснення щодо додаткових варіантів розподілу спірної земельної ділянки. Зазначила, що на день огляду і дослідження спірна земельна ділянка знаходилась в користуванні двох співвласників, а саме: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Розподіл між сторонами житлового будинку та господарських споруд за домовленістю сторін проведений згідно договору купівлі – продажу житлового будинку від 06.12.2005 року. У спільній власності знаходяться господарські будівлі: вбиральня, вигрібна яма, криниця, огорожі, замощення. Як встановлено з пояснень ОСОБА_3 , додаткові варіанти розподілу земельної ділянки нею були запропоновані з врахуванням кадастрового плану земельної ділянки з прив`язкою до координат контурів земельної ділянки, та з врахуванням права власності на житловий будинок, господарські будівлі та споруди і їх фактичного користування. 
       У висновку №021/21 від 12.07.2021 року судовим експертом проведено реальний поділ земельної ділянки з урахуванням господарських будівель, які були виділені сторонам у спільне користування, та доступу до них, та розраховано грошову компенсацію згідно технічного паспорту на момент укладення купівлі – продажу житлового будинку.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суд безпідставно не взяв до уваги висновок експерта проведений за його заявою, та відмовив в долученні такого на підставі ч.4 ст. 83 ЦПК України.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, та правильно встановлено, що ОСОБА_1 подав висновок експерта з порушенням встановленого законом строку, та не надав доказів неможливості подати такий в строк.
       Згідно з ч.3, ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.  Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
       Статтями 12 і 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе судове рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. 
Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:

       апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
       Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 30 вересня 2022 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повний текст постанови складено 08 лютого 2023 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

                                                                Шеремета Н.О.