Номер провадження: 22-ц/813/3164/23 
Справа № 513/1139/21
Головуючий у першій інстанції Рязанова К.Ю.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Комлевої О.С., Сєвєрової Є.С., 
За участю секретаря судового засідання: Трофименко О.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Саратського районного суду Одеської області від 31 травня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей Успенівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, Успенівська сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав
В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року,  ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей Успенівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, Успенівська сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області як орган опіки та піклування, у якому просила суд позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та стягнути на її користь судовий збір по справі. 
Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 26 травня 2002 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб. Від шлюбу у них є донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Одруження з відповідачем виявилося невдалим та 26 серпня 2010 року шлюб між ними був розірваний. Ще до розірвання шлюбу, відповідач ОСОБА_2 став проживати окремо. З 2010 року по теперішній час ніякого зв`язку з дитиною не підтримує та участі у вихованні доньки не приймає. Відповідач не піклується про фізичний стан і духовний розвиток доньки, не спілкується з дитиною взагалі, тобто не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей. Донька не отримує від батька жодного подарунку на день народження. Згідно рішення Саратського районного суду Одеської області від 18 січня 2012 року, відповідач ОСОБА_2 зобов`язаний сплачувати кошти на утримання (аліменти) доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в сумі 600 гривень щомісячно, починаючи з 01 грудня 2011 року і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 . З 01 листопада 2018 року по 01 вересня 2021 року, відповідач жодного разу не сплатив аліменти. Станом на 01 вересня 2021 рік заборгованість по аліментам складає 60004,20 гривень. Служба у справах дітей Успенівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області надала висновок №3 від 26 жовтня 2021 року, згідно якого вважає що є підстави для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , щодо його доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Виконавчий комітет Успенівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області виніс рішення №3 від 28 жовтня 2021 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо його доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Все вищезазначене свідчить виключно про те, що ОСОБА_2 самоусунувся від виконання батьківських прав.
РішеннямСаратського районного суду Одеської області від 31 травня 2022 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей Успенівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, Успенівська сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду,  ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Саратського районного суду Одеської області від 31 травня 2022 року і ухвалити нове рішення, згідно якого задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Про судове засідання, призначене на 09.03.2023 року,  сторони були повідомлені належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи. Заяв або клопотань про відкладення розгляду справи до суду не направили. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).   Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного додаткового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам в повній мірі відповідає, з огляду на наступне. 
Так, судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 09 січня 2007 року вбачається, що батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с. 8, 9).
Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 26 серпня 2010 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано (а.с.10).
Виконавчим листом виданим Саратським районним судом Одеської області 03 лютого 2012 року у справі №2-133/12, з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в сумі шістсот гривень щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01 грудня 2011 року і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.11).
Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам виданим державним виконавцем Саратського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Лінивим С.І., заборгованість відповідача ОСОБА_2 з виплати аліментів станом з 01 листопада 2018 року по 01 вересня 2021 року становить 60004,20 гривень (а.с.12).
Судом також встановлено, що позивачка ОСОБА_1 07 листопада 2015 року уклала шлюб з ОСОБА_5 , та змінила прізвище з ОСОБА_6 на ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 виданого 07 листопада 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Саратського районного управління юстиції в Одеській області (а.с.18).
Відповідно до довідки виданої Успенівським закладом загальної середньої освіти I-III ступенів Успенівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , являється ученицею 9 класу Успенівського закладу загальної середньої освіти I-III ступенів Успенівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, її батько ОСОБА_2 контакту зі школою не підтримує, успішністю дитини не цікавиться, з вчителями не спілкується, батьківськи збори не відвідує (а.с.13).
Згідно рішення виконавчого комітету Успенівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 28 жовтня 2021 року № 3 надано згоду про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 по відношенню до його неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.17).
Згідно письмового висновку служби у справах дітей Успенівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від 26 жовтня 2021 року №3, служба вважає, що є всі підстави для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , по відношенню до його малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Згідно характеристики на мешканця с.Крива Балка Білгород-Дністровськго району Одеської області, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка надана Успенівською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області, ОСОБА_2 народився та постійно проживає в с.Крива Балка, Білгород-Дністровського району, Одеської області. По місцю постійного проживання характеризується добре. На території сільської ради постійної роботи не має. Працює по найму. З односельцями та сусідами підтримує добрі стосунки. Скарг на його адресу до сільської ради не надходило. По характеру врівноважений, не конфліктний. До адміністративної відповідальності не притягувався. Приводів до поліції не було. У шлюбі не перебуває. На його утриманні знаходиться неповнолітня донька.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, районний суд виходив з того, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України), а тому враховуючи бажання відповідача спілкуватися з донькою, а також, з огляду на недоведеність позивачем виключних підстав, з якими закон пов`язує можливість позбавлення особи батьківських прав та виходячи з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Так, частиною 1 ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до ч.1 ст. 9 Конвенції, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.
У абзаці 4 ст.1 Закону України Про охорону дитинства № 2402-III від 26 квітня 2001 року визначено, що забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.
Відповідно до ст. 12 цього ж Закону виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Частиною 8 ст.7 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно положень ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні.
ЄСПЛ у справі Хант проти України від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
У рішенні по справі Мамчур проти України від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100).
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.
Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17.
Стаття 51 Конституції України та ст. ст.151, 180 СК України встановлюють для батьків обов`язок виховувати та утримувати дітей до їх повноліття.
Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Частинами 4 та 5 статті 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів, зокрема щодо позбавлення та поновлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Водночас у частині 6 зазначеної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Отже висновок та рішення органу опіки та піклування, є дорадчими та не тягнуть за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо батьківських прав та визначення способів участі у вихованні дитини оскільки такий не порушує прав та обов`язків жодного з батьків.
При цьому правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в ході якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, в тому числі і висновку та рішення органу опіки та піклування, який не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про позбавлення батьківських прав.
Судовим розглядом справи встановлено, що звертаючись до суду із вказаним позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , щодо доньки ОСОБА_3 , позивачка ОСОБА_1 посилалася на те, що з 2010 року по теперішній час відповідач ніякого зв`язку з дитиною не підтримує, участі у вихованні доньки не приймає, не піклується про фізичний стан і духовний розвиток доньки, не спілкується з дитиною взагалі, тобто не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей. Донька не отримує від батька жодного подарунку на день народження. 
Однак, апеляційний суд погоджується із висновком суду, що підстав для задоволення позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав немає, оскільки як встановлено судом під час розгляду справи, відповідач ОСОБА_2 заперечував проти задоволення позову та зазначав що на даний час він не приймає участі у вихованні дитини та з дитиною він не спілкується, оскільки саме позивачка налаштовує проти нього дитину. Коли він приїздив до них додому, донька виходила до нього на п`ять хвилин і одразу заходила в дім, пояснюючи це тим, що вона зайнята. Також відповідач зазначив, що він би хотів щоб донька могла приїздити до нього на декілька днів, але ж позивачка категорично заперечує проти цього. 
При цьому, судом вірно зазначено, що доказів того, що відповідач має негативні характеристики за місцем працевлаштування чи проживання, притягувався до адміністративної чи кримінальної відповідальності, застосовував насилля або погрози до дитини, позивачкою до суду не надано.
Таким чином, оцінивши всі докази в сукупності та врахувавши, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, а також, з огляду на недоведеність позивачем виключних підстав, з якими закон пов`язує можливість позбавлення особи батьківських прав, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. 
У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається на те, що суд неправомірно не прийняв висновок служби у справах дітей через його необґрунтованість.
Разом з тим, на вказані доводи апелянта слід зазначити наступне. 
Так, відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України).
При цьому, суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим і суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України).
Як встановлено матеріалами справи, відповідно до висновку служби у справах дітей Успенівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 26 жовтня 2021 року №3, служба вважає за доцільне позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.16-16 зворот).
Надавши належну оцінку висновку служби у справах дітей про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, суд вірно вважав, що цей висновок не може бути прийнятий до уваги, як такий що є недостатньо обґрунтованим з огляду на те, що складений виключно з пояснень матері та документів долучених останньою, без зазначення проведеної службою роботи з відповідачем щодо врегулювання конфлікту, без викладення обставини про навмисне ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, про його винну поведінку у цьому чи про свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками. 
Вказаний висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду та суперечить інтересам дитини. 
Як встановлено судом, відповідач та його донька проживають окремо, в різних сім`ях, можливості щодо участі відповідача у вихованні дитини є обмеженими. Як зазначав відповідач, він приїздив до дитини та намагається з нею спілкуватись, однак дитина налаштована проти нього. Також, позивачка зазначила, що забороняла відповідачу спілкуватись із дитиною до досягнення нею 6 років. Крім того, в ході розгляду даної справи було встановлено наявність неприязних відносин з боку позивачки до відповідача, що в свою чергу також може вплинути на формування у дитини негативного відношення до батька.
Безпідставними є і посилання апелянта на те, що відповідач має заборгованість по аліментам за період з 01 листопада 2018 року по 01 вересня 2021 року у розмірі 60004,20 грн, оскільки вказані обставини не мають вирішального значення при встановленні підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 та оцінюється у сукупності з іншими доказами.
Жодних інших доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить, а наведені в ній доводи повністю спростовуються матеріалами справи та встановленими обставинами та в цілому зводяться до переоцінки доказів та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального чи процесуального права.
Окремо слід зазначити, що права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.
Встановивши відсутність фактів злісного нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо доньки, а також того, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує і бажає приймати участь у вихованні дитини, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо його доньки ОСОБА_2 .
При цьому суд першої інстанції правильно виходив із того, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав, подання апеляційної скарги свідчить про інтерес батька до дитини. (Правова позиція, Верховний Суд,Касаційний цивільний суд, від 06.05.2020 № 753/2025/19, «Щодо позбавлення батьківських прав»). 
Достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав апеляційним судом, також, не встановлено.
Разом з тим, це не перешкоджає позивачці в майбутньому звертатись до суду з таким позовом за наявності визначених законом підстав та у випадку невиконання відповідачем вимоги суду про зміну ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків.
Відповідно до частин 1-2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Саратського районного суду Одеської області від 31 травня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей Успенівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, Успенівська сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав - залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 20.03.2023 року. 

Головуючий                                                                Т.В. Цюра

Судді:                                                                 О.С. Комлева 

Є.С. Сєвєрова