Справа № 462/2056/20                         Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М. 
Провадження № 22-ц/811/2325/22                 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

31 січня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Шандри М.М.
суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А
секретаря: Гай О.О.
за участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , 
представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Нор Надія Миколаївна, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Ковтун Людмила Богданівна, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину за законом недійсними,
ВСТАНОВИЛА:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 від 25.11.2016 за реєстровим № 2348, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ковтун Л.Б.; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, яке було видано приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. 22.10.2019 ОСОБА_3 серія НОВ 581392, зареєстроване в реєстрі за № 1347, на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; визначити ОСОБА_1 додатковий строк, достатній для подання нею заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 . 
Свої позовні вимоги мотивувала тим, що вона є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Вказана частина квартири попередньо належала на праві власності ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру та була успадкована нею на підставі заповіту померлого ОСОБА_6 від 12.11.2003. До смерті ОСОБА_6 проживав у даній квартирі разом з дружиною ОСОБА_5 , якій на праві власності належала інша 1/2 частина даної квартири. 07.02.2002 ОСОБА_5 було складено заповіт на випадок своєї смерті на ім`я ОСОБА_1 . Складання заповітів подружжям ОСОБА_7 було обумовлене тим, що дітей та інших родичів у них не було, а з 1997 по 1998 роки спочатку батьки позивачки, а потім вона надавали подружжю ОСОБА_7 матеріальну допомогу, підтримували морально. Надавати таку допомогу вони були в змозі, оскільки проживали неподалік в квартирі АДРЕСА_2 . В даній квартирі позивачка була прописана та проживала до квітня 2019 року, а в подальшому переїхала разом з сім`єю проживати в приватний будинок по АДРЕСА_3 . Її батьки залишились проживати в квартирі по АДРЕСА_4 , а в липні 2019 року квартиру було продана і вони переїхали до іншого місця проживання. Після зміни ОСОБА_1 свого місця проживання вона неодноразово телефонувала ОСОБА_5 , однак телефон або ніхто не брав, або було зайнято, або сторонні люди відповідали, що ОСОБА_5 на процедурах в поліклініці. В кінці жовтня 2019 року ОСОБА_1 зателефонував невідомий чоловік та повідомив, що він є родичем ОСОБА_5 і що остання ІНФОРМАЦІЯ_1 померла та на даний час 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 належить йому на праві власності в порядку спадкування за законом. Як їй стало відомо в подальшому, 22.10.2019 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. було видано ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом. Зазначає, що ні про смерть спадкодавця ОСОБА_5 , ні про заведення спадкової справи після смерті останньої їй нічого не було відомо. Таким чином, вважає, що причини пропуску нею строку подання заяви про прийняття спадщини є об`єктивними і поважними, а тому є всі підстави для надання додаткового строку для подачі нею заяви про прийняття спадщини. Згодом позивачці стало відомо, що 25.11.2016 ОСОБА_5 склала новий заповіт за реєстровим №2348, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ковтун Л.Б., відповідно до якого ОСОБА_5 заповіла все належне їй майно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Однак ОСОБА_1 вважає, що на вказаному заповіті не її підпис, що може бути підтверджено висновком почеркознавчої експертизи. Не може бути дійсним і видане ОСОБА_3 . 22.10.2019 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. свідоцтво про право на спадщину за законом, яке зареєстроване в реєстрі за № 1347, з тих підстав, що як вбачається із спадкової справи по наявних документах неможливо встановити ступінь споріднення ОСОБА_3 з померлою ОСОБА_5 . Отримані документи свідчать про розбіжності в іменах, переклади не засвідчені підписом посадових осіб та печатками відповідних установ. З врахуванням наведеного просила позов задовольнити.
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 22 липня 2022 року узадоволенні позову ОСОБА_1 – відмовлено.
Рішення суду  в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Звертає увагу на те, що після зміни ОСОБА_1 свого місця проживання вона неодноразово телефонувала ОСОБА_5 , однак ніхто не відповідав, або сторонні люди відповідали, що ОСОБА_5 на процедурах в поліклініці. В кінці жовтня 2019 року ОСОБА_1 зателефонував невідомий чоловік та повідомив, що він є родичем ОСОБА_5 і що остання ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, та що на даний час 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 належить йому на праві власності в порядку спадкування за законом. При цьому позивачці погрожували, що вона ніколи не зможе користуватись даною квартирою та жити в ній, а якщо не вирішить добровільно питання щодо відчуження йому своєї частки квартири, це питання буде вирішено іншим шляхом, в т.ч. і шляхом подальшого відчуження 1/2 частки квартири стороннім особам шляхом дарування. Разом з тим, на її пропозицію пред`явити їй будь-які документи, які стосуються смерті ОСОБА_5 , права власності на 1/2 частину квартири, вирішити питання добровільно, даний чоловік відмовився. Як їй стало відомо в подальшому, 22.10.2019 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. було видано ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом. 
Зазначає, що ні про смерть спадкодавця ОСОБА_5 , ні про заведення спадкової справи після смерті останньої їй нічого не було відомо. 
Таким чином, вважає, що причини пропуску нею строку подання заяви про прийняття спадщини є об`єктивними і поважними, а тому у суду першої інстанції були всі підстави для надання додаткового строку для подачі нею заяви про прийняття спадщини.
Зазначає, що при вирішенні спору поза увагою суду залишено той факт, що почеркознавча експертиза не була проведена з врахуванням того, що приватним нотаріусом Ковтун Л.B., приватним нотаріусом Hop Н.М., завідувачем Львівського державного нотаріального архіву, завідувачем Першої Львівської державної нотаріальної контори для проведення даної експертизи свідомо не було надано оригінали необхідних документів, які вищевказаних осіб суд зобов`язував надати відповідно до ухвали про проведення почеркознавчої експертизи від 17.03.2021. З врахуванням вищенаведеного та відповідно до вимог ст. 1257 ЦК України у суду були всі підстави визнавати даний заповіт недійсним.
Наголошує, що як вбачається із документів спадкової справи по наявних документах неможливо встановити ступінь споріднення ОСОБА_3 з померлою ОСОБА_5 .
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
В судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, представник ОСОБА_3 – ОСОБА_4 заперечив проти задоволення апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником частини квартири АДРЕСА_1 , яку вона успадкувала за заповітом після смерті спадкодавця ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 05.08.2004 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03.09.2004 (а.с. 4, 5 т.1).
Встановлено, що власником іншої частини квартири АДРЕСА_1 була ОСОБА_5 .
Згідно заповіту від 07.02.2002, ОСОБА_5 на випадок своєї смерті заповіла все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, позивачці ОСОБА_9 (а.с. 8 т.1).
Судом також встановлено, що 02.10.2006 між ОСОБА_5 (відчужувач) та ОСОБА_10 (набувач) було укладено договір довічного утримання, згідно якого ОСОБА_5 передає у власність ОСОБА_10 належну їй на праві приватної власності частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 82-83 т.1).
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 25.05.2016 у справі № 462/548/16-ц договір довічного утримання, укладений 02.102006 між ОСОБА_5 та ОСОБА_10 , посвідчений державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 4-1512, розірвано (а.с. 88-89 т.1).
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31.05.2017 ОСОБА_5 залишилась власником частини квартири АДРЕСА_1 (а.с. 90 т.1)
25.11.2016 ОСОБА_5 склала заповіт, згідно якого на випадок свої смерті все належне їй майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, та все те, що буде належати їй на час смерті, а також належні їй майнові права та її обов`язки на час смерті заповіла ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 66 спадкової справи 11/2018).
Однак, ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 помер, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (а.с. 68 спадкової справи 11/2018).
Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 4 спадкової справи 11/2018).
22.20.2019 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. видано свідоцтво про право на спадщину за законом. З даного свідоцтва встановлено, що спадкоємцем майна ОСОБА_5 є її двоюрідний брат ОСОБА_3 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво складається з 1/2 ідеальної частки вкартири АДРЕСА_1 , яка належить померлій на праві власності.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_3 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.
Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача.
Відповідно до положень частини другої-четвертої статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.
Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.
Тобто, чинність попереднього заповіту не відновлюється у випадку, коли новий заповіт був визнаний недійсним, за виключенням випадків, коли недійсність нового заповіту зумовлена вчиненням його заповідачем у момент, коли він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними (стаття 225 ЦК України), або якщо новий заповіт визнаний судом недійсним як такий, що було вчинено під впливом насильства (стаття 231 ЦК України). Існування таких винятків обумовлено відсутністю волі спадкодавця на складання нового заповіту, а відтак - презумпцією волі на збереження чинними умов попередньо складеного заповіту.
Аналогічний за змістом висновок викладено у постановах Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 755/15670/16-ц (провадження № 61-27010св18) та від 30.10.2019 у справі № 695/506/13-ц (провадження № 61-21968св18).
Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка ОСОБА_1 , як на підставу для визнання заповіту оспорюваного недійсним, посилалась на те, що ОСОБА_5 не підписувала заповіту від 25.11.2016.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може гуртуватись на припущеннях.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 17.03.2021 за клопотання ОСОБА_1 була призначена судова почеркознавча експертиза, проведення якої доручено експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз. На вирішення експертів поставлено запитання: 1.Чи виконано рукописний текст на заповіті ОСОБА_5 від 07.02.2002 на ім`я ОСОБА_11 (серія АЕІ 97963) та на заповіті ОСОБА_5 від 25.11.2016 на ім`я ОСОБА_8 (серія НВІ 017853) однією особою чи різними?; 2.Чи виконано рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_5 на заповіті ОСОБА_5 від 25.11.2016 на ім`я ОСОБА_8 (серія НВІ 017853) ОСОБА_5 чи іншою особою?
07.07.2021 Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз було надано повідомлення № 1652 про неможливість надання висновку судової почеркознавчої експертизи у зв`язку з тим, що на вимогу експерта про надання оригіналів досліджуваних документів, а також оригіналів вільних зразків почерку та підписів ОСОБА_5 , максимально наближених до часу виконання досліджуваних документів, тобто за 2014-2017 р.р. в кількості 10-15 підписів та на 10-15 аркушах почерку такі надані не були, а тому експерт не має можливості дати висновок (а.с. 177-178 т.1).
Враховуючи наведене, доводи ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_5 не підписувала заповіт від 25.11.2016, не підтверджені належними доказами, а позивачкою, всупереч вимог ст. 81 ЦПК України не доведено обставини, на які вона посилалася, як на підставу своїх вимог.
Крім цього, встановлені судом обставини не свідчать про порушення оспорюваним заповітом прав позивачки як спадкоємця, оскільки заповіт, складений ОСОБА_5 у 2002 році на ім`я ОСОБА_1 , скасовано в силу вимог частини другої статті 1254 ЦК України у зв`язку з посвідченням у 2016 році ОСОБА_12 заповіту на ім`я ОСОБА_8 . 
При цьому у разі визнання недійсним нового заповіту, складеного заповідачем, чинність попереднього не відновлюється, за винятком випадків, передбачених статтями 225 і 231 ЦК України, а оспорюваний заповіт не є визнаний недійсним на підставі статей 225, 231 ЦК України.
Враховуючи, що позивачкою ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів наявності у неї права на спадкування після смерті ОСОБА_5 , відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, яке було видано ОСОБА_3 , та про визначення додаткового строку для подання нею заяви про прийняття спадщини за заповітом.
Доводи апеляційної скарги правильних висновків районного суду не спростовують. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення – без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 липня 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повний текст постанови складено: 10.02.2023
Головуючий                                                        
Судді